Ерик Лустбадер
Сирените на Холивуд

Превод от английски: Мария Неделева, 1994

chitanka.info

Посвещава се е памет на майка ми

На баща ми, на Сид и на единствената В.

„Седнали в цветна ливада, от всички страни обградени с купища кости на хора изтлели и с кожи изгнили. Но ти, преди да преплаваш край тях, да затъкнеш със сладък восък ушите на твойте другари, от тях да не може никой да чуе гласа им…“[1]

Кирка (Цирцея) към Одисей

Омир, „Одисея“

„Огледах празната стая, която вече не беше празна. В нея имаше един глас и една висока, елегантна, хубава жена.“

Реймънд Чандлър, „Плейбек“

Книга първа
Играта на светкавиците

„Играта на светкавиците — ако вчера са били на изток, днес на запад ще лудеят.“

Кикаку

Първа глава

Даяна Уитни превключи на по-ниска предавка и навлезе в тесния стръмен завой по западния скат на хълма. Прогнозата за времето се сбъдна и студеният въздух нахлу точно след здрач — прочисти каньоните и хълмовете на Лос Анджелис, като издуха ленивия влажен въздух на изток и препрати смога с мирис на изгоряла гума от долината обратно там, където се образуваше.

Размазаните светлини на града, губещи се далеч в хоризонта, изглеждаха от билото на Бевърли Хилс като сгушени под колоните на палмите и отдалеч сякаш припламваха в мъглявината.

Даяна насочи сребристия мерцедес към средата на криволичещия път и превключи за малко на трета. Вслуша се в гърления рев на ауспуха и си припомни една мисъл на Йън Флеминг: „Тя караше като мъж — с чувствена наслада.“ Или нещо подобно. Мислите й скочиха към Мариън, режисьора на „Хедър Дюел“. Повече от месец и половина работеха над филма и съвсем наскоро се бяха върнали от външни снимки край потопените в слънце хълмове на север от Ница. Мариън, който беше известен със склонността си да внася автентичност във всеки кадър, все пак настоя да заснеме всички вътрешни снимки в Холивуд.

— В студиото мога да контролирам времето, да задържа светлината на небето, да спра вятъра, да направя дъжд — каза й той, когато се върнаха. — На открито зависиш от атмосферните условия. А аз държа да имам контрол над всичко. Ето защо се връщам в Холивуд.

Той ходеше напред-назад, убеждаваше я с енергията на двигател, пуснат на пълни обороти.

— Този контрол обаче е за сметка на част от волята ти. Дойдеш ли в Холивуд, ти си вън от действителността. Колкото повече му се поддаваш, толкова повече той те изсмуква — точно като първокласна курва. И това усещане е толкова приятно, че не ти се иска да свършва.

Даяна си спомни момента, когато Монти, нейният импресарио, за първи път й спомена за този сценарий. „Кралско червено“ тъкмо бе получил отлични отзиви след премиерата. Филмът беше зрелищен, спорен, пълен с режисьорска пиротехника. Но по-важното — това беше първата й главна роля и, както самият Монти отбеляза, повратен момент в кариерата й.

— Мисля, че си готова — каза той на един обяд в „Ма Мезон“ — да надминеш „Кралско червено“.

Заведението бе събрало елита на Бевърли Хилс и тя трябваше да се накланя към Монти, за да го чува сред звънтежа на чаши и глъчта от медени гласове.

— Не че омаловажавам филма. Всяка работа на Джефри Лесър става обект на огромно внимание. Но ми се струва, че тъкмо сега трябва да надскочиш този вид филми, пълни с пукотевица. Трябва да го разбереш. Заринат съм от сценарии за теб.

— Виж ти! — засмя се тя. — Това е друг разговор.

— Много внимавай, Даяна. Сега няма нищо по-лесно от това да ти осигуря участие във филм. Но моето желание е да те предпазя от някоя „боза“. Ако искаш, ела в кабинета ми и ще ти покажа цял куп „бози“. Този град смила сценаристите на кайма. От месеци не съм попадал на нещо смислено.

Даяна, разбира се, долови неговото неизречено „но“, отнасящо се до нея, ала не пожела да му достави удоволствието да я види, че проявява любопитство. Чувстваше се като куче на каишка, знаеше, че това чувство се дължи донякъде на скуката от нейното бездействие, докато в същото време Марк не преставаше да снима политическата си епопея. И това, изглежда, още повече я вбесяваше.

— Не искам — остро рече тя на импресариото си — да чакам цяла година, за да се появи мечтаният от теб митически сценарий. Искам да работя. Иначе ще полудея.

Едва сега Монти се усмихна. А той, помисли си Даяна, имаше изключително пленителна усмивка — широка, озаряваща цялото му лице и, най-същественото, сърдечна. Когато се усмихнеше така, Даяна се улавяше, че му вярва безгранично, защото той умееше да те накара да повярваш, че жестът, който прави, е само заради теб, че за друг не е правил подобен жест.

— Какво ще кажеш — весело продължи Монти, — ако започнеш веднага работа? — и й подаде подвързан в синя папка сценарий.

— Ах, ти, мошеник! — засмя се тя.

Монти й даде срок само една нощ, за да го прочете и на нея й стана ясно защо — искаше да задържи нивото на възбудата.

На закуска в Малибу той я попита:

— Как намираш сценария?

Тя отгатна по лицето му какво мисли. Очите й го загледаха с насмешка.

— Не мога да кажа още. Не съм го дочела.

— По дяволите, Даяна! Нали ти казах да… — но млъкна, като видя как тя тихичко му се присмива. После продължи: — Аха! Значи, ако мога да отговоря на някои твои въпроси, ще ти помогна да вземеш решение.

Тя отпи спокойно от айскафето си, изпълнена с чувство на удовлетвореност.

— Кой е режисьорът?

— Мариън Кларк.

Тя повдигна вежди.

— Имаш предвид англичанина, който постави Стопард на Бродуей преди две години?

Монти кимна.

— Съшият. За онази постановка той получи „Тони“.

— Какво прави тук? — продължаваше да недоумява Даяна. — И то в киното?

Монти сви рамене.

— Явно му се работи кино. И това няма да е първият му филм. Има вече два зад гърба си, но те не се броят. Правил ги е почти без никакви средства. Сега „Туенти Сенчъри Фокс“ влага луди пари в този сценарий.

— Как им е хрумнало да вземат Кларк?

— Ами… — кафявите му очи се отместиха от нейните и се загледаха в месинговия отблясък, който ранните слънчеви лъчи хвърляха върху водите на Тихия океан. Няколко чайки закръжиха една през друга досами водната повърхност, за да си потърсят закуска. — Продуцентът го предложи. Очевидно се е запознал доста по-отдавна със сценария, направил е съществени промени, получил е гаранция от продуцента и го е преправил, в резултат на което… — кимна той с малката си като на птичка глава към Даяна — имаме ето това.

— А продуцентът — предпазливо попита тя — кой е?

Монти потърка нос, после забарабани с вилицата си по дървената маса.

— Е, хайде, Даяна…

— Монти…

Той добре познаваше този неин предупредителен тон и с неохота отвърна:

— Рубънс.

— О, Господи!

Монти трепна от резкия й тон, кокалчетата на пръстите му, впити в ръба на масата сякаш в очакване да последва силен писък, побеляха.

— Този мръсник се опитва да ме вкара в леглото си откакто дойдох тук! И сега ти искаш да работя в неговия филм? Как можеш!

Тя стана, бутна назад стола си, напусна хладния, шумен ресторант и тръгна по мекия пясък. Отдалечи се от сградата. Зад нея сутрешното автомобилно движение свистеше по посока на булеварда Сънсет.

Даяна се наведе, събу обувките си и се отправи към плискащите вълни. Стигна водата и усети разликата в пясъка — тук той беше по-едър и по-хладен. Една вълна обля краката й и погъделичка глезените. Тя потрепери, странно чувство на ужас пропълзя по тялото й при мисълта да работи с Рубънс. Толкова дълго и старателно го бе отбягвала, а ето че сега случаят щеше да ги събере. Даде си сметка, че изля несправедливо гнева си върху Монти и изведнъж я обхвана срам, задето му се разкрещя.

По-скоро усети, отколкото видя приближаващия зад гърба й Монти. Ходенето по плажа не му понасяше — затрудняваше дишането му и той едва си поемаше дъх. Малко късно Даяна се сети, че Монти взема хапчета за сърце.

— Според мен — заговори той тихо, — се правиш на примадона. Това ще бъде ролята на живота ти. Затова…

— Не ми е приятно, когато кроиш планове зад гърба ми.

— Ние с Рубънс сме приятели. Познаваме се от… колко… от десет и повече години. Ако погледнеш нещата обективно, ще осъзнаеш, че предложението е много изгодно за теб, Даяна.

Тя отново кипна:

— Какво знае Рубънс за моите способности? Аз поне знам на какво той се надява.

— Струва ми се, че тук грешиш — рече Монти.

Даяна го прекъсна с едно махване на ръката.

— Нали ти е приятел…

Тя извърна глава от втренчения му — поглед, в нея бушуваха смесени чувства. Рубънс, с жлъч й мина през ума, е името, което отваря всички врати в Холивуд. Но коя ли врата в нея самата отвори то?

На запад, в далечината, небето над Тихия океан заблестя и увисна като театрален декор, което й напомни за трудната битка за роли — от никакви до малки, после до второстепенни.

Слънцето позлати гърбицата на носа й, заблестя в очите й, замъгли тъмновиолетовия им цвят. Чувствените й устни сега бяха плътно стиснати.

Когато пак заговори, гласът й бе нисък и изпълнен със заплаха.

— Аз не съм момиче за всичко. Ако Мариън Кларк ме иска за „Хедър Дюел“, той сам можеше да ти се обади!

— Той — спокойно отвърна Монти — точно това направи.

Мариън Кларк съвсем не изглеждаше тъй, както си го бе представяла. Беше по-възрастен, от набръчканото му лице най-много се набиваше дългият патрициански нос. Меката му стоманеносива коса бе сресана напред върху челото като на римски сенатор. Даяна се улови, че си задава въпроси, неприсъщи на една американка: дали той е от английското висше общество, дали е възпитаник на Оксфорд и все неща от този род, които Джон Фаулс[2] възхвалява като най-висши добродетели. Както и дали Холивуд ще го погуби, както безразсъден бял ловец прострелва великолепен див звяр?

Тя се вгледа в проницателните му сини очи, наподобяващи топчета лед, и си рече: „Едва ли ще го допусне.“ Ала тогава той заговори и ледените топчета мигом се превърнаха в течаща вода и многоцветни дъги.

Когато го срещна за първи път — на снимачната площадка, където щяха да се правят вътрешни снимки, — той носеше екземпляр от сценария, навит на стегнато руло. Но след като му се представи, той подаде свитъка на асистента си — слабичък, плешив младеж, после хвана твърдо и властно ръката й и я поведе встрани от струпания екип. Водеше я повече с ръка, отколкото с думи и това й помогна да разбере естеството на контрола, който, като всеки режисьор, и той искаше да упражнява над нея.

— До каква степен изучи сценария? — гласът му беше лек, безстрастен.

— Да си призная, нямах време да го наизустя — засмя се тя с известно неудобство.

Ала той побърза да разпръсне думите и с жест, сякаш гонеше досадни комари в иначе прекрасния летен ден.

— Не, не това имах предвид.

Тя зачака да се доизкаже, ала той мълчеше. Изглеждаше погълнат от свои мисли. Двамата наближиха лабиринт от улици — представата на някакъв телевизионен продуцент за нюйоркски квартал, макар че в действителност подобно място в града тя не бе виждала. Прожекторите бяха нагласени, но не светеха. Асфалтът току-що бе полят с вода и лъщеше. Изведнъж светлините блеснаха и почти веднага след това един черен линкълн се плъзна покрай тях, толкова бавно, че гумите му не издаваха никакъв звук. Някой се провикна за още вода. Прожекторите загаснаха. Никой не им обърна внимание.

— Е? — рязко попита режисьорът.

Даяна недоумяваше какво ли иска:

— Да опитаме ли някоя сцена?

— Помниш ли — рече той, сякаш точно това бе обмислял през цялото време — какво става непосредствено след прострелването на съпруга ти?

— Когато се обръщам и почвам да крещя на Ел-Калаам ли?

— Да. От там.

— Аз не…

Ала той беше дал знак за начало и тя нямаше вече избор, тъй като Кларк работеше с нея, като й въздействаше повече вътрешно, отколкото външно, както правеха повечето режисьори, с които бе работила.

Имаше чувството, че стои върху плаващи пясъци, които я спъваха, или по-точно, я теглеха надолу и тя така се обърка, че започна да изпада в паника, защото не си спомняше нито текста, нито как трябва да реагира.

Но Кларк каза нещо, което върна самообладанието й и тя изведнъж разбра какво трябва да прави героинята й Хедър Дюел. Едновременно с това проумя и намеренията на режисьора, разбра, че текстът е без значение в случая, че той се стреми да я определи като Хедър, героинята, да прецени дали тя би се справила, дали се покрива с образа. Може ли да вдъхне на тялото й нейния живот. Просто да продължи. Да живее.

И без да съзнава точно кога — както, според нея, ставаше винаги с наистина великите изпълнения — тя прекрачи бариерата и се превъплъти в Хедър Дюел.

Даяна излезе от образа замаяна и онемяла, след като хвърли бегъл поглед на монтажа на филма, на кадрите, които щеше да прегледа в края на деня, преобразяващи цялото платно, изпълнени с дълбоко хармонично чувство. Беше вкусила от сърцевината на работата и сега бе убедена, че иска тази роля повече от всичко на света.

Гърдите й бяха стегнати, слепоочията й бучаха — познато усещане, но толкова по-силно от друг път, че главата й се замая. Сякаш това беше жестокият, грандиозен, изумителен тласък на самия живот, който раздробяваше времето на малки, бързи човешки съществувания, различни, безбройни, непрестанно множащи се. И тя осъзна колко много време е минало от завършването на „Кралско червено“; колко страда за обектива на камерата, който да я проследява, да я проектира в прекрасния си цветен правоъгълник. На широкия екран тя щеше отново да се роди. Беше време за нов живот; по мускулите й премина тръпка, оголени електроди загъделичкаха мозъка й и тя разбра, че тази нощ няма да може да заспи, и може би не само тази нощ, а докато не се увери, че тази роля ще бъде нейна.

Даяна покорно се остави на Мариън да я води. Тръгнаха обратно покрай полупразните кофи за смет по изкуствената уличка с машинно разхвърлян „боклук“ и грижливо разкъсаните, избледнели постери, които се вееха от тухлените стени, направени всъщност от шперплат и мазилка. Изведнъж двамата отново се озоваха в Холивуд.

— Сега ме чуй добре — Кларк спря и се обърна с лице към нея; светлина обливаше лицето му, багреше розовите му като на пияница бузи. — Може да си помислиш, че „Хедър Дюел“ е от рода на екшъна. В „Туентиът“ със сигурност го смятат за такъв. — Всяка дума излизаше от устата му сякаш сама за себе см, със свой собствен живот. — Бъди сигурна обаче, че няма да допуснем подобно нещо. — Той се усмихна леко през тесните си устни и вдигна показалец. — Така че не се заблуждавай. Това е филм от съвсем друг тип. Тероризмът като схващане е епидемията на това десетилетие, така както комунизмът беше през двайсетте години. Те са напълно еднакви политически идеали. Но този филм не е за израелско-палестинската война. Няма да правим филм за война, разбираш ли? — вдигна още по-високо показалеца си. — Нашата цел е много по-широкообхватна, така че всеки да може да я разбере. Основната опасност е в тероризирането на съзнанието, последиците, които оказва то върху отделния човек. — Той сви устни и зарея поглед. — В края на краищата Хедър Дюел не е по-различна от теб или от милионите жени, които ще видят филма. До момента, който тъй драстично променя живота й, каква връзка е имала тя с тероризма, насилието, душевния тормоз? Джеймс я е държал настрани от всичко това. Но сега — размаха той пръст като учител, който иска да подчертае нещо особено важно, — сега действителността става част от нея и това именно вдъхва живот на филма. Как ще я промени този сблъсък с тероризма? Какво ще стане с нея? Разбираш ли? Тук е истинската сила на „Хедър Дюел“ и причината, поради която реших да се захвана с филма. Затова и Рубънс вложи толкова много собствени пари. Не заради пищовите, маските, барутната смрад и страха. Това са великолепни помощни средства и, ако се използват разумно, ще допринесат за въздействието на филма. Но това не е достатъчно. Покрай текста човек трябва да напрани разумен избор, нали разбираш? Не е достатъчно да се правят филми, които само развличат, Даяна. Ние сме създатели на мечти за света и като такива поемаме отговорност да не пълним непрекъснато главите на хората със стърготини. Трябва да се стремим да предизвикаме вълнения, да предлагаме на публиката нещо, което тя по друг начин не може да открие. В това се състои нашата неповторимост.

Тук Мариън се изправи на пръсти, бузите му пламтяха от прилив на кръв.

— Това е филм за ужасите на съзнанието, сблъсък на характери, лекият страх, който се засилва във всеки следващ момент, неизбухнала бомба, заплашваща цивилизованото общество, защото поразява до основи. Какво става с Хедър Дюел при това положение. Този въпрос трябва да си зададеш, Даяна. Ще умре ли тя или ще живее?

Такъв е Мариън, помисли си Даяна и превключи на по-ниска предавка, за да вземе един особено остър завой. Иска да започнеш да се вживяваш в ролята заради него и заради себе си, преди да е пуснал камерата да се върти, да улавя изражението ти през цялото време.

Тя си припомни последната си сцена, заснета с Ел-Калаам. Сблъсък на характери, както се изрази Мариън.

И онзи гняв и енергия извикаха в съзнанието и картини от Манхатън: сините сенки на улицата, масивните каньони от опушено стъкло и стомана, горещият августовски вятър, който подухваше безгрижно по Ривърсайд Драйв; паркът изпълнен с пуерториканци по ризи с къси ръкави, които пържеха банани и варяха черен боб върху импровизирани мангали, а отзад на кръста им стърчеше кафявата ръкохватка на 22-калибров пистолет. Уличен испански жужеше в ушите й, сякаш идеше от стар, несинхронизиран филм. Нима всичко това беше само преди пет години?

Даяна отново мина на по-ниска предавка. Тук тесният път беше почти отвесен и тъкмо затова го беше избрала — искаше да се наслади на багрите и формите, пробягващи край нея, на предизвикателството към рефлексите и координацията на движенията. Върхът бе превзет. Лосанджелиската нощ се промъкна незабелязано — сияйна, мимолетна любовница.

Даяна навлезе в един S-образен завой и изведнъж се почувства на прага на велика авантюра, все едно че беше Кортес, който с цялото си великолепие се носи по бурните морски води към покритото със злато Мексико.

Монти се оказа толкова прав! Нейният филм сега беше „Хедър Дюел“, той щеше или да я прочуе, или да я провали. Усети как призрачни пръсти опипват гърба й и се размърда в кожената седалка. Толкова много зависеше не от нея, а от други. Всяка отделна нишка трябваше да си намери мястото, за да дойде успехът. Чакаше я невиждан възход или…

Пръстите й трепнаха върху волана, измазаните в кремаво и бледосиньо стени профучаваха край нея. Тя яростно премести скоростния лост, насмалко да пробие със съединителя килимчето под краката си. За какво всъщност се притеснява толкова? Тя е актриса. От нея зависи да се заеме с напечатаните върху белия лист бездушни редове и да им вдъхне живот. Трябва да се превърне в Хедър Дюел и да даде възможност на ролята да се промъкне в нея несъзнателно, докато навлезе в новата действителност. В новия живот. Докато превърне себе си, Даяна Уитни, в заинтересуван, но далечен страничен наблюдател.

И какъв щеше да е тайнственият процес, чрез който щеше да извърши този подвиг? Не й беше ясно, знаеше само, че той й вдъхва огромна сила.

Тя настъпи здраво педала на газта.

Трескавата възбуда я тласкаше напред. Пое дълбоко вечерните ухания на зеленината наоколо. Марк трябва вече да се е върнал от снимки. Техните пътувания извън града се застъпваха — когато тя се връщаше, той заминаваше. Рядко успяваха да си кажат по някоя дума, изобщо не си пишеха и напоследък тя все по-често чуваше неприятни истории за обърканата работа над филма, в който той участваше: военен… крайно антивоенен… „Копола не успя да го съкрати“, беше й казал Марк. Заради постоянните поправки в сценария изоставаха със срока. А и парите трябваше да дойдат отнякъде.

Топла вълна я обля отвътре, когато се опита да пропъди тези мисли. Денят си беше отишъл и тя си представи как Марк я обгръща с тялото си като завивка, как силата му се влива в плътта й, в костите й, когато я гали по гърба, когато топлите му отворени устни се впиват в нейните…

Тя сви по алеята пред дома си и изключи двигателя. Лампите в къщата светеха — весел поздрав, но външните бяха загасени. Типично за Марк, рече си тя. Толкова е погълнат от политика, че всекидневните неща нямат значение за него.

Развеселена изкачи стълбите, като си тананикаше под нос и премяташе дръжката на чантата си, сякаш беше жезъл. Тъмнозеленият бръшлян, порасъл наперено от двете страни на вратата, лъщеше от отражението на последните лъчи светлина, процеждащи се от просторния небосклон. Тя пъхна ключа в бравата на широката дъбова врата и влезе в къщата.

Спря смразена на прага и като омагьосана от зла вещица загледа двете слети тела върху голия паркет.

Кръв нахлу в главата й, ушите й забучаха, докато наблюдаваше животинските движения на черния задник на Марк — напред-назад, напред-назад, като махало на адски часовник, отброяващ останалите в света любовни мигове.

Странно, учудващо, Даяна се улови, че се пита дали не му е студено — на момичето на пода. После, като през мъгла, дочу тежкото дишане и характерните влажни звуци. Излезе от шока унизена, объркана като малко дете и си спомни как навремето за пръв — и последен — път тихо се вмъкна рано сутринта в спалнята на родителите си. Почувства виене на свят, особен, силен натиск в гърдите, сякаш бе бродила в кухина с огромна гравитация. Прониза я страхотен студ, беше като вцепенена.

В този миг момичето изстена и магията се развали. Сякаш ток, истински и силен, премина през Даяна. Замахна с чантата си и с един скок се намери при двамата почти едновременно с чантата, която перна Марк по главата.

— Ей! — той изви врат и започна да се отделя от момичето.

— Не, не, не! — женският глас прерасна в писък, дългите бледи пръсти се впиха в издутите бицепси на Марк. — Не ме оставяй сега! Недей… Оох! — въздишката й прогърмя като експлозия.

Даяна сви юмрук и замахна към пламналото лице на Марк. Улучи ухото му. Той изохка. После рамото й се заби в неговото и той се прекатури от момичето с едно пук!, подобно на изтеглена от бутилка тапа.

Марк вдигна ръце.

— Ей! Какво, по дяволите… — щръкналият му член взе да спада.

— Тъпо копеле! — единствено това успя да изкрещи Даяна. Имаше чувството, че ще се задави от всички неизречени думи.

Останало само на пода, момичето се сгърчи и се търкулна настрана, притиснало пръсти между мокрите си бедра; зачервените й гърди потрепваха. Тънка нишка течност още я свързваше с Марк.

— За бога, Даяна!

Ала тя продължаваше да го налага и не му даваше възможност да се изкаже. Предостатъчно беше говорил. Нападаше го с бързи движения, но не по женски, а като мъж — тренировките, на които се беше подложила, за да се подготви за филма, се оказаха от полза, опресниха онова, което бе усвоила в Ню Йорк, където бе израснала — как да се отбранява, как да хвърля футболна топка в съвършена спирала на разстояние трийсет ярда. Гневът, колкото и яростен да е, не променя нищо.

— Даяна, Даяна, за бога… ох… за бога, ще ме изслушаш ли?

Не! Тя знаеше, че го бива в приказките, познаваше логиката му, разсъжденията за същността на политическото му становище. Юмрукът й го улучи право в устата; в последния момент кокалчетата на ръката й се извъртяха и златният пръстен с нефрит — беше си го купила като прощален подарък, когато каза сбогом на Ню Йорк и се пресели тук — се заби в долната му устна и разцепи нежната кожа. Бликна кръв.

Марк отскочи настрани, очите му се разшириха от уплаха. В този ужасяващ момент той осъзна, че не е в състояние да я усмири. Даяна отгатна това по изкривеното му тъмно, хубаво лице.

Очите й горяха; тя се пресегна отново към тежката си чанта.

— Изчезвай от тук, кучи сине! — вече не можеше да изрече името му. — Веднага се измитай! И вземи тая… — ритна тя бедрото на момичето, с което го измъкна от транса — със себе си.

Предпазливо, без да откъсва поглед от Даяна, Марк я заобиколи и изправи момичето на крака. То беше слабо, почти крехко, гладката му кожа бе почерняла от калифорнийското слънце. По тялото му нямаше следи от бански костюм и дори в този момент то не прояви никакво чувство за свян. Даяна едва сега го огледа добре и видя, че то няма повече от петнайсет години. Малките му гърди бяха само набъбнали зърна, космите по венериния хълм бяха обръснати.

Стиснал под мишница своите и на момичето дрехи, сякаш на път да си сменя перушината, Марк се опита още веднъж да я заговори, ала Даяна побърза да го отреже.

— Не! Не казвай нищо! Ти беше само един наемател тук. Само наемател и нищо друго. Не желая да чуя нито дума от това, което искаш да ми кажеш. Не може да има никакво извинение… Никакво…

И той се упъти към вратата, като побутваше голото и вече треперещо от студ момиче пред себе си, и се запрепъва в мрака навън към колата си, паркирана встрани от къщата.

Сякаш от дълбините на морето до слуха на Даяна долетя краткото покашляне на мотора, живнал отново. Ехото му обходи върхарите и полека-лека заглъхна. Погледът й проследи от прозореца две рубинени точици, блещукащи като очи на пепелянка в тайнствен отвъден свят, които ту просветваха, ту гаснеха от въздишките на дърветата. Загубиха се в далечината и лимонените отражения на фаровете.

Тя остана неподвижна, заслушана в свистенето ма вятъра в дърветата; чувстваше се като попаднала в друг свят, като морска сирена, заплела се от глупост в рибарска мрежа и извадена от хладните тъмни дълбини над ярката безжизнена повърхност, където всичко е ново, непознато и плашещо.

Отново я побиха ледени тръпки; тя обви с ръце раменете си и хлопна вратата с крак. Кожата й беше настръхнала. Моят дом. Моят дом. Тези думи се въртяха в главата й. Това е мой дом, повтаряше си наум. Тук той беше просто наемател. Един проклет приходящ гост, когото поканих преди година и половина. За да споделя с него… Боже мой! Боже мой!

Тя се извърна от прозореца и тръгна бавно към гостната; спря пред барчето и огледа наредените напитки. Отвори бутилка ром „Бакарди“ и я наклони с такава ярост, че прозрачната течност се разпени в чашата като бурно море. Наля три пръста и погълна рома наведнъж, сякаш беше лекарство. Затвори очи и потръпна. После остави чашата, тръсна глава и бързо излезе от стаята.

Прекоси антрето, нахълта в спалнята, отвори гардероба и свали всички дрехи на Марк на пода, отиде до бюрото и започна да изхвърля останалите му вещи направо върху килима. После натъпка каквото можа в един негов очукан куфар — свидетел, по думите на Марк, на жегата в Ла Пас и на блясъка на Буенос Айрес и го затвори с трясък. Взе го в ръка и с останалите дрехи под мишница закрачи с едри, тромави крачки. Удари пръста на крака си в един стол, изруга и излезе от къщата.

Навън сладко пееха птички й се стрелкаха между върхарите. Оттатък хълма яростно залая куче, усетило може би коварните стъпки на койота. От нечие радио прогърмя рок музика, но веднага бе спряна.

Даяна пое към онази част на хълма, където високата трева бе избуяла, а къпиновите храсти бяха гъсти и бодливи. Вдигна куфара и го претегли на ръка. Той беше неизменният спътник на Марк, докато се е придвижвал от Бирма до Тайланд, а от там, както твърдеше той, на свой огромен риск през границата в забранена Камбоджа. Защото такава беше неговата кауза — да пролива кръв за осакатените и умиращи хора отвъд зората, тъй като отчасти се чувствал отговорен за тяхното страдание и гибел. Но вероятно онова, на което е бил подложен там, подобно на облъчване го е заслепило за други, не по-малко съществени неща, по-близо до дома му. Беше се променил, помисли си сега Даяна, като космонавт, завърнал се у дома след разходка на Луната; съзнанието му се бе изкривило, възприятията му се бяха превърнали в комична пародия на някогашния Марк. Пламъците на някаква незнайна клада го бяха обгорили.

Най-сетне тя вдигна тежкия си товар и го запокити в нощта. Като в забавен каданс куфарът се запремята надолу по хълма, обрасъл с тъмна орлова папрат и гъсти като в джунгла шубраци. След двайсетина ярда се удари в една издутина, капакът се отвори и съдържанието му изригна в безшумна експлозия.

После съвсем бавно Даяна започна да мята една по една останалите дрехи, докато стигна до последната. Това беше копринената риза, която му подари за последния рожден ден — любимата му, както я определи веднъж. Смачка я на топка и я хвърли при останалите вещи. По пътя си надолу ризата се закачи за клона на една огромна акация и се развя като последно знаме на бойно поле след вече загубена битка. След малко студеният нощен вятър я грабна, издигна я високо във въздуха и като откъснато от въженцето си хвърчило я отнесе надалеч. Ала преди още да я изгуби от поглед, Даяна се бе обърнала да си върви.

Потрепери, когато влезе в къщата — за пръв път от много месеци заключи и залости външната врата, сложи и предпазната верига.

Глъчта на цикадите. Тиктакането на кухненския часовник. Даяна стоеше загледана с невиждащи очи, обхванала с ръце раменете си. Вцепенението бавно я напускаше. Отиде до телефона и набра номера на Маги, ала след четвъртия свободен сигнал се сети, че тя трябваше да бъде в студиото с Крис, а тази вечер нямаше никакво желание да присъства на бурни сцени.

Изрече едно „по дяволите!“ и се върна в стаята да се преоблече. Най-добре, реши, самата аз да изчезна от тук. „Уеърхаус“ беше мястото, където можеше да се успокои и отпусне.

Закова се на място, когато се зърна в огледалото на банята — призрачен образ отвъд времето и пространството. Невидима сила я придърпа в облицованата с плочки хладна баня. Всичко замря за миг. Тя може би е статуя, носена без посока в дифузна, размазана светлина. С рязко движение на тънката си почерняла ръка щракна лампите — дъга от светлини огради лицето й. Без да отделя поглед от отражението си, бавно седна пред огледалото. Вдигна ръце и прибра назад гъстата си меднозлатиста коса, падаща по раменете. Вгледа се в лицето си, сякаш беше образ от екрана. Погледът й последователно се спираше на ясно очертания овал, на раздалечените очи, удължени и леко дръпнати в края, с виолетов ирис, посипан със златни точици и накрая — на високите скули. Прецени, че повече прилича на майка си, отколкото на баща си.

Изведнъж заплака, макар да беше сигурна само миг преди това, че ще се удържи. Зарови лице в дланите си и захлипа. Остана така известно време, като се поклащаше леко напред-назад. Усети, че това движение я поуспокои. Когато престана да хълца, стана и наплиска лицето си.

Ала шумът от изтичащата се вода сякаш й зашепна с гласа на Марк: „Скъпа? Скъпа?“ Тръсна глава, отвратена от обзелото я самосъжаление. „Я се стегни!“, заповяда си рязко. За какво ти е притрябвал толкова? Тялото й имаше вече готов отговор. Това беше единственото нещо, което я разсмя тази вечер.

Бързо се съблече и влезе под душа. Минути по-късно вече закопчаваше синята си копринена блуза. Отначало беше решила да си обуе джинсите, но после прецени, че те не са особено подходящи за тази вечер и избра импримената пола-портфейл в тъмносиньо и бледожълто. Погледна се в огледалото: висок, стегнат бюст — като на Ким Новак, както се пошегува веднъж Рубънс; тънка талия, дълги като на танцьорка крака.

Потегли със сребристия мерцедес в нощта, бавно взе тесния завой, после натисна педала на газта. Вятърът развяваше косата й, размазаните от мъглата светлини в ниското сякаш й намигаха през пробягващите край нея шубраци, черни като небето.

Моторът на колата туптеше с ритъма на сърце. Отмина висока стена от камък и бетон, която върна в носа й острия мирис на бензин и удави уханието на храстите. Това й напомни за улиците на Ню Йорк, боботещи и опиянени от живот, необуздано насочени напред, величествени в своята суровост.

В съзнанието й като странно, смущаващо ехо се върна онзи период от живота й, когато нямаше нищо свое, никого, към когото да се обърне. Сама, изпълнена със страхове и потиснат гняв, беше дошла до заключението, че единственият начин да оцелее, е като излезе на улицата; само там хората се отнасяха с нея като с личност, която мисли, чувства и живее като самостоятелно, отделно човешко същество.

Пак я обзе старият копнеж по Бейба и по бузите й отново потекоха сълзи. Недей, забрани си тя наум. Вече си била по този път и знаеш докъде води той. Потрепери. Почти съм на ръба на пропастта. Мариън ме тласка към дълбини, достатъчно плашещи, дори и Марк да не беше взривил връзката ни пред очите ми. Проклет да бъде! Чувстваше се като изтръгната от корена си и преместена на друго място; от друга планета да идваше, разкошните къщи, прелитащи край нея, щяха да й се сторят по-малко чужди.

Избърса очи, превключи на втора скорост и усети как мерцедесът дръпна и плавно взе острия завой. Започна да се надига мъгла и да я обгръща като призрачно було. Изведнъж я обхвана ужас — имаше чувството, че светът се изпълва с пустота, огромна като празнотата в душата й.

С мъчителен стон се наведе напред, включи касетофона и усили звука докрай. Разнесе се електрическият пулс на „Хартбийтс“: острото стакато на барабаните на фона на ръмжащата бас китара, съпровождаща сърдития глас на Крис, гърмеше от тонколоните като изстрели.

„Дълго време се опитвах

да те величая, да те проваля,

болка да ти причиня, да те уязвя,

знаеш, че ще те намеря, където и да си…“

Даяна отметна глава назад и вятърът развя косите й, откривайки цялото лице. Устните й оголиха зъбите под напора на вятъра и поне в този миг и се искаше да не размишлявала просто да се остави на музиката да я грабне подобно на течение, което тегли навътре в морето…

Синьо-лимонената полусфера на Лос Анджелис пулсираше под тежкия смог в подножието на хълма като дълбоко заровена душа, която се опитва да се освободи от мъчителната прегръдка на града.

Даяна засили по наклона, за да я посрещне.

„Уеърхаус“ представляваше сияние от ярки светлини, чиито отражения подскачаха по повърхността на водата като светещи морски обитатели, сбрани накуп. В този час „Марина дел Рей“ не беше претъпкан; „Адмирълти Уей“ изглеждаше толкова пуст, че никой от дневните му обитатели нямаше да го познае. Големи яхти се бяха смалили до двуизмерни сенки, антените им изпращаха тайнствени сигнали към небето.

„Уеърхаус“ беше любимият й ресторант в Лос Анджелис. Там познаваше всички и те я караха да се чувства като у дома си. Намираше се доста встрани от Родео Драйв в Бевърли Хилс, така че известните личности и сноби, които тя презираше, не го посещаваха.

Заведението беше построено така, че да отговаря напълно на името си — пристанищен склад. Вътре беше обзаведено с големи дъбови бъчви и огромни дървени щайги, щамповани с имената на най-екзотичните пристанища в света: Шанхай, Марсилия, Пирея, Одеса, Хонконг, Макао и дори Сан Франциско. Тежки конопени мрежи с по няколко бали в тях висяха от тавана.

Просторен и несиметричен, ресторантът й напомняше за извънградска странноприемница в Нова Англия — крайбрежната му страна представляваше огромна остъклена тераса на нивото на брега, от която се откриваше поразителна гледка към пристанището.

Както винаги заведението беше претъпкано, ала Франк, салонният управител, я посрещна усмихнат и я обсипа с безцелни комплименти. После я поведе, под погледите на посетителите, към една маса с изглед към морето, а на дългата върволица от чакащи за места, виеща се покрай бара, съобщи, че маса ще се освободи най-рано след час.

Даяна си поръча бакарди с лед и лимонов сок, което й бе сервирано почти веднага. Стори й се, че безкрайно дълго седи и отпива от питието, загледана в отражението на седящите на бара, които също надигаха чаши и се споглеждаха с помътнели погледи. За първи път си помисли, че знае как се чувстват.

Обърна глава и видя собственото си отражение в стъклото. Проследи с поглед извивката на носа — неправилен и гърбав — и със задоволство се поздрави, че не го е подложила на козметична операция. Единствено майка й настояваше да го направи.

Жан-Карлос не даваше и дума да се изрече за операция. С какво вълнение беше изкачила стълбите до втория етаж на Трета улица №8666 в Лос Анджелис, където се намираше школата му.

— Здрасти, Даяна! — широко усмихнат я посрещна той, поемайки ръката й с двете си длани. В плътта й се набиха дебелите му жълти мазоли, твърди като бетон. — Добре дошла в школата. — Сложи ръка върху, рамото й. — Тук всички сме на малко име. Sin ceremonia[3]. Казвам се Жан-Карлос Лихеро.

Не прилича на мексиканец, беше си помислила тя. Косата му беше ниско подстригана, къдрава и рижа; под тясното му чело горяха чифт светлосини очи.

— Яаа, chica[4] — възкликна той с глас, който сякаш излизаше от гърдите му, — това ти придава неповторим характер — и прокара твърдата възглавничка на пръста си по гърбицата на носа й.

Над широката му горна устна се извиваха старателно поддържани тъмнорижави мустачки, тънки като конец. Имаше твърда, волева брадичка, а като цяло формата на главата му беше почти квадратна. Бедрата му бяха стройни, а походката — гъвкава като на танцьор, без обаче да е женствена.

— От островите ли сте? — попита тя.

Той се засмя и бръчки набраздиха лицето му като пряко доказателство за разрушителното действие на времето върху човешката плът. Зъбите му изглеждаха странно жълти на фона на загорялата кожа.

— От Острова, cara, Куба! — усмивката изчезна подобно на облаци, минаващи пред залязващо слънце. — Избягах преди двайсет години; заедно с още трима напуснах Фидел… и семейството си. А сега…

Беше застанал пред нея с длани, свити в юмрук на ханша. Намираха се насред широката стая. Две огромни капандури пръскаха светлина из цялото помещение, дори и в ъглите. Покрай едната стена минаваше стругована дървена балетна греда, над която висеше продълговато огледало, а най-отгоре — мрежа, която да прави сянка. Подът беше дървен, покрит донякъде с обикновени сиви рогозки. Стаята изглеждаше гола.

— Само това ли е? — попита Даяна и се огледа наоколо.

— А ти какво очакваше? — усмихна се той закачливо. — Нещо по-екзотично, може би. Взето от страниците на роман за Джеймс Бонд?

Тя също се усмихна, беше се отпуснала вече.

— Ела — прикани я той с ръка, — дай да видя ръцете ти.

Даяна ги протегна към него.

— Всяко нещо по реда си — рече той сериозно и извади ножичка за нокти. — Нищо не можеш да направиш с този маникюр.

Той сръчно подряза ноктите й и ги скъси като на мъж, после прокара върха на пръста си по заобления край на всеки неин пръст и кимна, доволен от себе си. След това отстъпи крачка назад.

— Наясно ли си защо си тук?

— Да. Джеймс, съпругът ми във филма, ме е обучил да бъда опитен ловец.

— Чудесно! — гласът му беше остър, но все пак, както каза в началото, без официалности. — Това специализирано обучение е само за филма, така е, но всичко, на което ще те науча от тук нататък за трите седмици, ще е истинско. Това трябва да ти е съвършено ясно. Няма да е шега работа. Ще научиш истински неща: да познаваш оръжията, да ги държиш, да ги отличаваш едно от друго, да ги зареждаш, да стреляш с тях. Да нападаш с голи ръце, с нож и тъй нататък — той сви рамене. — Някои режисьори не държат особено на тези подробности… Искат само да изглеждаш добре и са доволни, ако го постигнеш. С такива не се занимавам. Препращам ги другаде. Нямам време за губене — вдигна дългия си показалец. — Мариън и аз сме прекарали много приятни вечери… познава той рома… и захарната тръстика. Пием, дъвчим тръстика, приказваме си… Знае какво иска тоя човек, затова ме търси. Ще отнеме повече време, рекох му, но пък когато твоите хора изкарат моя курс, ще знаят всичко, което им трябва.

Той плесна с ръце.

— И тъй, да почваме!

Даяна отново се огледа.

— Но тук виждам само рогозки.

— Търпение — рече Жан-Карлос. — Всичко, което ни трябва, е в стаята.

Незнайно откъде извади пистолет и й го подхвърли. Тя несръчно го пое.

— Не, не, не — спокойно я укори той. — Ето така — и й показа. — Този е автоматичен — поясни и обърна обратната страна на приклада. — Това е пълнителят — отново обърна оръжието. — Както виждаш, няма барабан — и вдигна показалец. — Не доверявай живота си на автоматичен пистолет. Той се натиска много по-лесно за удобство. Използвай револвер. Ето… — и пак незнайно откъде извади друг вид оръжие. — Опитай този, полицейски. По-тежък е, но има своите предимства: патрони с по-голям калибър, по-голяма застопоряваща сила, много точен. Щом ще ловуваш, всички тези фактори са важни за теб. Не, ето така — силните му сръчни пръсти направляваха нейните. Използвай двете си ръце, точно така. Струва ли ти се тежък? Да? Добре — извади чифт ремъци с тежести и ги скрепи с лепенки за китките и. — Ето така ще се упражняваме първите две седмици. После пистолетът ще ти се стори като перце. И като всеки изкусен стрелец няма да чувстваш тежестта му.

Верен на думата си, той работеше с нея усилено, претоварваше я, докато не я научи да разпознава десетки оръжия от разстояние, да стреля уверено и точно, да борави с нож, да одира животински труп, да троши кости през ставите — и всичко това в продължение на три седмици, преди снимачният екип да отпътува за Ница.

— По-нататък ще има и още — каза й той. — Но засега си готова.

— Даяна… Здравей!

Тя погледна през рамо и видя до себе си Рубънс. Беше висок и широкоплещест. Имаше черни очи, лице с остри черти като на ястреб, подчертани още повече от тъмния му загар. Излъчваше средиземноморска хубост, характерна за гърци и испанци. Устните му бяха стегнати, решителни; въздългата коса — черна като очите му.

Ала всички тези физически подробности бяха само като глазурата на тортата. Достатъчно беше Рубънс да се появи някъде и присъствието му веднага се усещаше. Той излъчваше сила, сякаш беше нов модел подвижен ядрен реактор. И може би тъкмо затова след него неизбежно вървяха слухове, като опашка на комета.

Говореше се например, че никога не е губил битка в заседателната зала — а такива имаше много; и че не победата го блазнела, просто е бил принуждаван да срине опонентите си.

Говореше се също, че се бил развел със съпругата си — красива и талантлива жена, защото отказвала да се докосва до него на публични места.

В море от акули Рубънс беше този, който поглъщаше акулите — слава, която той старателно поддържаше. Затова хората, свикнали да превиват гръбнак, дълбоко му се възхищаваха, търсеха го, ласкаеха го и му правеха мили очи.

— Рубънс — Даяна вдигна чашата си като за поздрав и си помисли: „Това е последният човек, когото ми се щеше да видя тази вечер.“

Още когато се запознаха, тя реши, че за разлика от другите, няма да се съобразява с него.

— Може ли? — той сложи ръка на плетения стол срещу нея.

Обхвана я ужас, усети, че се разтреперва и стаена ръце в скута си. Опита да намери в себе си друго, по-силно чувство, ала не успя. Такава самота я разтърсваше, че когато вдигна поглед към мъжа пред себе си, не можеше да пропъди мисълта за другия, виждаше го как побягна в нощта с младото момиче със стегнат задник, който пружинираше, докато подтичваше без притеснение към вратата и се усмихваше. Марк.

Сълзите напираха отвътре и единствено закалката я възпря да не допусне да се покаже пълна глупачка пред Рубънс. Не й се искаше да бъде с него, ала по-добре неговата компания, отколкото да остане насаме с мислите си.

Тя се изкашля и отвърна:

— Разбира се — гласът й сякаш не беше нейният.

— Франк, тоник и водка — поръча той на навъртащия се наоколо салонен управител, докато се настаняваше на стола. — Столичная.

— Столичная. Да, господине. Госпожице Уитни, още едно бакарди?

— И още как — тя му подаде празната си чаша. — Защо не!

Мъжът кимна и я пое.

Рубънс изчака да донесат поръчките и да останат сами. Пиещите на бара бъбреха, избухваха в шумен, дрезгав смях в противовес на усърдно контролираните им движения на ръцете и главите. С една дума не се отличаваха от пияниците в кой да е бар в коя да е част от света.

— Нали не съм аз причината?

— За кое?

— За мрачното ти настроение.

Даяна отпи глътка, като се питаше накъде ли бие. В друг случай можеше да го приеме като предизвикателство, ала сега…

— Просто лош ден.

— Всичко ли е наред със снимките?

Обзе я подозрение.

— Много добре ти е известно как вървят снимките. И знаеш, че не е това. За какво намекваш?

Той разпери ръце.

— За нищо. Като влязох, видях изражението на лицето ти… — вдигна чашата и отпи. — Не искам моите актьори да имат унил вид. Помислих си дали не мога да помогна с нещо.

— Да ме вкараш в леглото си, например.

Думите й се изплъзнаха, преди да се усети. О, Господи, сега я оплесках, ужаси се тя.

— Тогава си тръгвам — каза той и посегна към чашата си.

Даяна наблюдаваше лицето му, в главата й бушуваха мисли. Дори и да си мръсник, размишляваше тя, ти си всичко, което имам тази вечер. Късметлийката аз!

— Не, не си тръгвай — рече с половин уста. — Днес съм просто в гадно настроение. Изобщо не е свързано с теб.

Той стана и се усмихна накриво.

— Работата е там, че тъкмо с мен е свързано. Ти си напълно права — отново разпери ръце — негов характерен жест. — Вярно е. Ти го знаеш. И аз го знам. Пожелах да те вкарам в леглото си, откакто се запознах с теб преди година и половина. Но ти току-що се бе хванала с оня смахнат черен режисьор… как му беше името? Марк…

— Наситър — бързо му подсказа тя.

— Да — щракна той с пръсти, — точно така. Наситър — сякаш завъртя името с върха на езика си, после сви рамене. — Добре де, кой не изневерява от всички тия тук? — и съзаклятнически огледа посетителите. — Всеки се чука с някой друг. Та затуй си помислих, че…

— Не и аз! — сопна му се тя.

— Така е, не и ти — говореше с известна тъга. — Но ми трябваше повече от година и половина, за да се уверя в това — той вдигна чашата си като за тост. — До скоро виждане.

Тогава Даяна предположи, че може и да е бъркала в преценката си за него; може би през цялото време е виждала само едната му страна, отъждествявала го е с екранен образ, оставяла се е другите да определят начина, по който да му се противопоставя — чрез всички истории, клюки, възбудени шепоти зад гърба му: храната на встрастените към славата. Не, не, не! Даяна Уитни няма дял в това.

За малко да се присмее на себе си, задето е толкова сериозна и винаги търси под вола теле.

Едновременно с това обаче призна в себе си и друга, по-дълбока, по-скрита причина, задето го отблъсква. За Рубънс казваха, че е безсърдечен и твърд като диамант. Но той беше и властен, беше Лос Анджелис. Затова ли я привличаше? Какво ли можеше да бъде той за нея? Беше опасен и тя го знаеше, дори започна да я избива пот при тази мисъл. Изведнъж прозря как събитията в живота й я доведоха право към този момент. Да. Раната е била нанесена преди още да излезе от къщи тази вечер. Ала тя знаеше, и то с все по-голяма увереност, че събитията от тази вечер рано или късно щяха да се случат.

Дълбоко в себе си усети вълнение: неговото преследване, нейната съпротива — комбинация, която не си бе позволявала да признае, че забелязва. До този момент.

Бавно сложи ръката си върху неговата.

— Остани — беше всичко, което продума, без да сваля поглед от лицето му. Пръстите му бяха твърди, груби и необяснимо защо си помисли за Жан-Карлос. Рубънс също притежаваше жилавото изящество на звяр — огромна сила, залостена здраво. Цялата му външност пръскаше искри.

За първи път Рубънс изглеждаше неуверен и тя додаде:

— Хайде стига! Ти си мръсник, аз съм кучка. Но това не значи, че не можем да прекараме няколко часа заедно. Може всичко да е било недоразумение.

Рубънс седна отново и отпи голяма глътка. Тя отмести ръката си и видя, че той я наблюдава втренчено.

— Какво искаш?

— Знаеш, че си наистина най-красивата жена, която съм…

— О, за бога, Рубънс!

— Не, не — той вдигна длан към нея, — говоря сериозно. Никога не съм… ще прозвучи странно… мисля си, че всъщност никога досега не съм те оглеждал. Ти просто беше поредната нова…

— Плячка.

— Добре, виновен съм — ала в гласа му не се долови извинение. — Меа culpa[5]. Толкова бързо се свиква с конвейера. Ние сме като производство, само дето боравим с човешка плът — отпъди последните думи с ръка. — Във всеки случай, след време се превръща в хипноза. Жените идват и си отиват… както е казал Микеланджело — засмя се; тя също, развеселена от парафразата на Т. С. Елиът. — Толкова е лесно, толкова е адски лесно, че ти иде да крещиш.

— Искаш да кажеш — направи кисела гримаса Даяна, — че това не е представата на всеки мъж за рая?

— Слушай какво ще ти кажа — заговори той сериозно, като се наклони към нея, — раят е място, годно само за блян. Той не приляга на действителния живот. И знаещ ли защо? Защото в рая не дебне опасност. Ние… — размаха той свободната си ръка — всички ние имаме нужда от заплаха, за да оцелеем. За да живеем и да вършим работата си, ние трябва да се изкачваме с едно стъпало нагоре всяка година — наблюдаваше внимателно лицето й. — Смяташ ли, Даяна, че си по-различна от всички нас? — той поклати глава: — Не, не си и го знаеш — отмести празната си чаша настрани, за да няма нищо между тях на масата. — Вземи „Хедър Дюел“ например. Ще бъдеш ли доволна, ако филмът не се окаже „бомбата“, както всички ние очакваме? Разбира се, че не. Няма да си щастлива, докато не станеш номер едно. А без стръв, без вяра в собствените си възможности няма да оцелееш тук… или където и да е. Има нещо особено в теб, което не мога да определя. Все едно, че си дошла от друго време, от друго място — той наклони глава на една страна. — Не знам. Ще помислиш, че ти цитирам нещо, ако ти кажа, че те намирам променена.

— Не, няма — този път беше наистина заинтригувана. Той не можеше да знае, беше сигурна в това. И все пак беше забелязал промяната в нея. Дали не се досещаше? Реши, че е случайност.

— Почти като… — отново характерният жест с размахването на ръката. — Не, не… — тръсна глава. — Не може да е…

— Какво не може да е? — сега тя се наведе през масата.

Той се усмихна някак смутено и за миг тя видя в него малкото момче. И нейните устни се разтеглиха в усмивка.

— Ама да не вземеш да се обидиш — той замълча за малко, сякаш премисляше. — Ако не знаех, щях да се закълна, че идваш от улицата. Но прочетох биографията ти: богато буржоазно семейство от модния квартал на Бронкс. Тогава, де, не сега — поправи се той. — Какво са означавали за теб улиците на Ню Йорк? Кина, книги…

Бейба, мислено отвърна тя и затвори тайното си сърце. Но в същото време беше изненадана и доволна, че беше познал, макар никога да не му беше споменавала за това.

— Как беше в Ню Йорк? — попита го тя.

— О, нали знаеш, едно и също. Боклукът натрупан на камари, всички мразят кмета и „Метс“ продължават да губят.

— Сега там е пролет — замислено каза Даяна. — Май започвам да губя представа как изглеждаха различните сезони. Сякаш се намирам в страна извън времето.

— На мен пък точно затова ми харесва тук — рече Рубънс.

— Не ти ли липсва Източния бряг?

— Какво да ти кажа — вдигна той рамене, — моята компания има седалища в Ню Йорк и аз ходя там най-малко веднъж в месеца. Приятно ми е, но не мога да кажа, че ми липсва — отпи глътка. — Обичам да се разхождам по Парк Лейн. Истинско удоволствие ми доставя… гледката на север от Сентръл Парк към Харлем. Любопитно е да наблюдаваш къде живеят бедните.

— Значи работата те е довела тук.

— В крайна сметка, да — кимна Рубънс. — Но всичко започна с романите на Реймънд Чандлър. Покрай тях се влюбих в Лос Анджелис.

— Знаеш ли, много е странно — Даяна говореше с поглед, обърнат към морето. — Във всички други градове, в които съм била: Рим, Лондон, Париж, Женева, Флоренция… навсякъде утрините са изпълнени с вълшебство, с някаква едва ли не свръхестествена непорочност — тогава всички шумове на техниката са замрели до такава степен, че сърцето ти се размеква — тя поклати глава. — Не като тук. В този град нощната стихия няма край. Защото Лос Анджелис не притежава непорочност, която да губи всеки ден. Той просто се е родил порочен.

— Жестоки думи за град, в който си решила да живееш — отбеляза Рубънс.

Даяна потопи пръст в почти празната си чаша и започна да върти остатъците от разтопените ледени кубчета.

— Е, той си има други качества — гледаше го през мигли. — Това е най-луксозният град на света, изпълнен с капризни въздишки и платинени гривни.

— Щом толкова ти харесват нощите, можем да предприемем нещо.

— Какво например?

— Берил Мартин прави купон. Познаваш ли я?

— Познавам само рекламните агенти на студията.

— Е, Берил е най-добрата независима рекламна агентка. Понякога е много хаплива, но опознаеш ли я, разбираш какъв остър ум притежава.

— Не знам…

— Можем да тръгнем, когато пожелаеш. Обещавам ти да се грижа за теб.

— Аз съм с мерцедеса.

— Дай ми ключовете. Ще освободя Тони и ще го пратя да закара колата ти вкъщи. Ние ще идем с моя линкълн.

Рубънс избягна Сънсет — предпочете тъмните тесни улици пред неоново осветения задръстен булевард. Постепенно псевдоиспанските къщи отстъпиха място на остъклените фасади на банки, на ярко осветени парцели с употребявани автомобили, с веещи се цветни знаменца.

След малко, седнала на плюшената седалка до Рубънс, Даяна се наведе напред, пусна радиото и затърси по скалата станцията KHJ. Само след секунди прозвуча последното парче на „Хартбийтс“ — „Крадци“.

— Харесва ти, нали? — обади се Рубънс.

— Питаш за музиката или за състава?

— И двете. Където и да ида, все тая песен звучи.

— Защото е номер едно във всички класации.

— Не го разбирам — каза той и зави наляво, — тия момчета са от памтивека на сцената, нали?

— Седемнайсет години, там някъде.

Той направи десен завой на червено и полетя като смел пътешественик напред в нощта, осветена сякаш единствено от лентата между двата фара на голямата кола.

— Да не повярва човек, че не са се разпаднали досега, или най-малкото, че не са поели всеки по свой път като Бийтълсите.

— Те са едни от последните представители на първото британско музикално нашествие — отвърна Даяна. — Бог знае как са се запазили като група толкова дълго време.

— Много хляб има в това, не ще и дума. Добър стимул.

— Не ти ли се иска да опиташ в този бизнес?

— Опазил ме Бог, не — засмя се той. — По-скоро ще си срежа вените, отколкото да стана зависим от банда дрогирани музиканти, които не могат да надраснат хлапашките си години — погледна в огледалото за обратно виждане. — Освен това не ми харесва тяхната музика. Никога не ми е харесвала.

— Изобщо ли не обичаш музика?

— Обичам, стига да имам време за нея… Джаз, малко класика, ако не е прекалено сериозна.

— Да сменя станцията тогава — и Даяна посегна към бутона.

— Не, остави я. Нали ти харесва.

Наближаваха вече равнинната част на Бевърли Хилс. Тук къщите бяха по-дълги, по-ниски, с по-богата архитектурна украса.

— Как е твоята приятелка Маги? Нали тя живееше с един от тоя оркестър?

— Да, Крис Кър, солистът. Ами добре е. Придружава Крис в студиото, където оркестърът записва новия си албум. Продължава да търси роля, която да я открие.

— Обзалагам се — изсумтя Рубънс, — че дава мило и драго, за да получи твоята роля в „Хедър Дюел“.

— Не и ако трябва да ме измести. Тя се радва за мен — Даяна забеляза погледа му. — Истина ти казвам. Тя ми е най-добрата приятелка тук. Много тежки моменти сме изживели заедно през последните пет години.

— Още по-разбираемо — рече той и сви в една широка алея за коли, осветена от двете страни с каменни японски фенери. — Сега е времето, когато момичетата се превръщат в жени.

Естествено, тя го загуби още щом се потопиха в пищната светлина, адския шум и водовъртежа от парфюми. Остана в полезрението й, докато Боб Лънт от „Уилям Морис“ със сериозно изражение го поведе нанякъде. След малко двамата доближиха глави и задълбочено се заеха да обсъждат нещо.

Гърмеше рок музика; Линда Ронстад се редуваше с Дона Самър и това придаваше на приема почти налудничава атмосфера. Даяна разпозна лица от всички по-големи студии, сред които и неколцина независими продуценти и режисьори, като всички те бяха повече от актьорите.

— А! Даяна Уитни!

Берил Мартин беше едра жена с лице на папагал. Човковидният й нос щеше да бъде отличителна черта на иначе плоското, овално лице с цвят на маджун, ако не бяха забележително зелените й очи — същински смарагди, поставени в гънки плът.

— Здравей, Берил!

Възрастната жена се завъртя изумително гъвкаво за пълното си тяло и попита:

— Е, как ме намираш? Имам предвид месищата ми? — и се засмя, без да дочака отговор.

После хвана Даяна за ръка и я поведе към претъпкания бар, където поръча питиета и за двете.

— Я ми кажи — заговори тя простодушно, — как успяваш да поддържаш приятелство с Крис Кър. Искам да кажа, че той… тъй де, всъщност всички рок музиканти са измислени образи. Или… — тя повдигна многозначително вежди — това е тайна? — и се изкикоти. — Те са толкова екстравагантни — добави и прегърна Даяна. — Каква прелест!

— Нищо подобно — отвърна Даяна на границата между възхитата и раздразнението. — Не разбирам защо смяташ, че музикантите са непонятни за останалите. Струва ми се, че повечето хора от нашия кръг ги канят на приемите си, защото изпитват едновременно възторг и превъзходство над тях.

— Музиканти… — Берил предъвка думата, сякаш беше залък. — Не! Музиканти са онези, които свирят в симфонични оркестри или в джазови състави. А рокендролът се изпълнява от… как да ги нарека? Хора извън закона — тя сви месестите си рамене. — Не знам, всички те ми се струват толкова глупави.

— Крис не е — възрази Даяна, малко объркана, че се налага да го защитава. — Ти не го разбираш, защото той произхожда от съвършено различна среда. Тук е чужденец. Представям си как продължава да се чувства неудобно. Дълго време не е имал нищо.

— Ще ти открия една моя тайна — без заобикалки каза Берил. — Когато дойдох за първи път тук, в джоба си имах петдесет цента. Тежах четирийсет и шест килограма и можех да стана модел — тя обърна лице към светлината. — Виж конструкцията на лицето ми. Както можеха и десетки хиляди други момичета, много по-хубави от мен. Някои все пак станаха. Аз пък трябваше да подвивам колене и да навирам главата си в скута на мнозина все по-влиятелни птици, за да се издигна, тъй да се каже. Понякога номерът минаваше, друг път ме изритваха през вратата. Този град е много коравосърдечен — тя се изсмя, пръскайки алкохол и слюнка. Имаше топла и суха кожа, ухаеше на Шанел 5. — Добре, ама един ден ми хрумна нещо. Точно насред акта. Толкова се бях възбудила, че само дето не му го отхапах — тя се изкикоти гръмко. — Докато работех оня рекламен агент, той разговаряше по телефона с клиентка. Веднага разбрах коя е и че рекламният му подход е несполучлив. Нямаше гледна точка. В този момент копелето притегли с длан главата ми към себе си. И тогава ме озари мисълта. Какво правя тук, рекох си, лапнала тоя член, когато мога да ида и да осигуря добра реклама за актрисата? Е, ха-ха-ха, пооплесках му панталоните и щом оня отиде до тоалетната, надникнах в тефтерчето и взех адреса на въпросната актриса. Излязох от кабинета му и подкарах към „Таймс“; нахвърлих на редактора моето виждане за рекламата. Той го прие. Оставаше ми само да убедя актрисата да ме наеме.

Берил пресуши чашата си, млясна от задоволство и продължи:

— Чакай да ти доразправя. Оказа се по-лесно, отколкото предполагах. Актрисата толкова дълго стояла на нулева, че забравила как се включва на първа. Материалът в „Таймс“ й се видя като пълен напред. Това беше началото — Берил се потупа по корема. — Всички тия закуски, обеди и вечери се отразиха върху фигурата ми на модел. Отначало се разтревожих, после си рекох: Какво ми донесоха моите четирийсет и шест килца? Едно нищо! След време започнах да обичам килограмите си. Направих ги част от цялостния си облик. Във всеки случай… — тя намигна — сега мъжете си навират устата в моя скут. Ха-ха-ха!

— Нямаше ли друг начин?

Берил поклати глава:

— За времето, за което ти говоря, не. Виж, сега има известна разлика: жените сами могат да изберат пътя, по който да тръгнат.

— Така е — засмя се Даяна. — Всеки ден чувам да се говори за свобода, но освен приказки друго няма.

Едрата жена й хвърли одобрителен поглед.

— В теб има нещо много повече, отколкото смята Рубънс. Сега разбирам защо проявява такъв собственически интерес към кариерата ти. Трябва да ти кажа, че според мен ти беше доста добра в „Кралско червено“, но рецензиите… по-точно липсата на рецензии беше скандална. „Парамаунт“ трябваше мен да наеме. Определено не те представиха в нужната светлина. Никак дори. Мисля, че Монти изпусна влака в този случай. Трябваше да ти осигури повече гаранции. Ако аз бях в екипа, „Кралско червено“ щеше да продаде теб, а не ти него.

— Монти направи каквото можа — каза Даяна. — В края на краищата това беше първата ми главна роля.

— О, мила, не бива да разсъждаваш така. Джефри Лесър излезе адски късметлия, че те взе за тази роля. Така е. Цялата тази шумотевица нямаше да представлява нищо без добра, убедителна игра, а ти я постигна — Берил обгърна с ръка рамото на Даяна. — Чух също, че смело си му излизала насреща.

— Е, нали го знаеш Джефри. Обича да сплашва. Той провали Марша Бойд за три дни. Тормози я заради една от сцените… направи й сто и петдесет дубъла… без причина, наистина. Отвратителен невротик. Марша все повече изпадаше в истерия и накрая той я замени. А я харесваше.

— И какво стана, когато опита и с теб? — Берил говореше с тих, съзаклятнически глас. — Не ми приличаш на истеричка.

— Аз не се засягам толкова лесно.

— Браво! — плесна с ръце Берил. — Какъв дух имаш! — после продължи с по-нисък глас и Даяна трябваше да доближи ухо, за да я чуе сред шума около тях. — Ама се опита, нали?

— Да — кимна Даяна, — опита се. Но аз просто му го връщах със същата монета.

— И не те изхвърли? — Берил изглеждаше смаяна.

— О, не — Даяна се разсмя. — Знаеш ли, навреме открих, че Джефри се чувства много по-спокоен, когато държи екипа на разстояние, защото смята, че по този начин се създава напрежение, от което печели актьорската игра.

— Така ли е наистина?

— Кой знае — сви рамене Даяна. — Според мен го прави, защото самият той работи по-добре, когато има такова напрежение. Видях какво се случи между него и Марша и разбрах как трябва да се държа.

— Умница си ти! — Берил прочувствено й стисна ръката.

— За какво си говорите вие двете? — чу се гласът на Рубънс, който се отдели от кръжащите наоколо групи хора и застана между тях.

— О, нищо особено — отвърна Берил и махна с ръка. — Женски приказки — допълни и се отдалечи от тях със смях.

— Какво става? — обърна се той към Даяна. — Отдавна не съм виждал Берил да се смее така.

— Сродна душа — отвърна Даяна. — Мисля, че си допаднахме.

— Много добре — той изглеждаше изключително доволен.

Даяна обходи с поглед тълпата и изведнъж хвана Рубънс под ръка и го притегли към себе си.

— Божичко! — ахна тя. — Към нас май се приближава Тед Кесъл.

— Какво от това?

— Този мръсник! Животът му не е пълен, ако няма кого да чука. Знаеш, че „Кралско червено“ първоначални трябваше да бъде филм на „Уориър Брадърс“.

— Да.

— Е, точно Кесъл им сложи крак в последния момент. И знаеш ли защо? Защото изпълнителката на главната роля трябвало да бъде известно име. Опасявал се, че аз не съм достатъчно известна, което щяло да провали филма.

— Интересно какво е лъгал, за да обясни на шефовете си твоя успех.

Кесъл наистина ги бе забелязал и се упъти към тях. Имаше ниско подстригана бяла коса и лъскава, гладко обръсната розова челюст — само човек, току-що свалил гореща кърпа от лицето си, можеше да изглежда така. Беше облечен в светлокафяви панталони и риза тип сафари; само най-долното копче на ризата беше закопчано, като по този начин имаше възможност да се видят неокосмените му гърди и издутото бирено шкембе.

— Даяна, какво правиш с този пират! — възкликна той засмян, после потупа Рубънс по гърба и се наведе към него: — Това служебна срещичка ли е или за удоволствие? Имате ли нещо против трети човек? — и пак се засмя.

— По малко и от двете — отвърна Рубънс. — С Даяна обсъждахме следващия филм.

— Вече? Че вие дори не сте преполовили този.

— Тед — Рубънс сложи ръка на рамото му, — когато човек постигне такъв успех, трябва да мисли за напред.

Кесъл не спомена нищо за „Кралско червено“, само премести поглед от единия към другия.

— Предполагам, че „Туентиът“ има опция върху филма ти.

Рубънс доста се забави, преди да погледне Даяна и да отвърне:

— Не, няма.

— Така ли? А ти имаш ли предвид някоя студия?

Даяна почти го видя как точи вече зъби.

— Знаеш моето положение в „Уорнърс“, Рубънс — продължи той. — Само една твоя дума и ще ти пратя договора още на следващата сутрин — сега вече не говореше на двамата.

Рубънс изглеждаше колеблив.

— Не знам, Тед. Та ти дори не си чул нищо за този сценарий.

Кесъл размаха дебелите си пръсти във въздуха. Беше надушил, следа и нищо не бе в състояние да го отклони от нея.

— Няма значение. Оставям всичко на теб, Рубънс. Твоето име е достатъчна гаранция.

— И на Даяна. И нейното име е гаранция.

— Да, да, разбира се — бързо се съгласи Кесъл. — Всички чуваме най-прекрасни неща за „Хедър Дюел“.

Рубънс усети, че Кесъл е нетърпелив да чуе повече за филма и продължи:

— Ние ще искаме страхотно много гаранции.

— Ами аз за какво съм? Ще получите всички видове гаранции, повярвай ми.

— О, вярвам ти, Тед — отвърна Рубънс и отново сложи ръка на рамото му. — Сигурен съм, че и Даяна ти вярва. Само че, нали разбираш… — той се огледа наоколо. — Слушай, Тед, ще ти кажа нещо поверително…

— Да? — лицето му грейна в очакване да чуе нещо пикантно.

— Може да е всяка друга студия — каза Рубънс, — но не и „Уорнърс“ — и гръмко се разсмя след Кесъл, който гневно се изтръгна от измамната прегръдка и с почервеняло лице наперено напусна залата.

— Доколкото виждам, не ме връщаш вкъщи — заяви тя подигравателно. Все още не можеше да спре да се заяжда — изглежда това беше единствената й защита сега. Дори и да му беше неприятно, той се стараеше да не го показва.

— Да, но знам, че обичаш морето.

И сякаш като велик магьосник направи вълшебство, защото точно в този момент пред тях се разкри крайбрежният булевард, водещ към плажовете на Малибу.

Даяна натисна автоматичния бутон и спусна стъклото на прозореца от своята страна до долу, после изключи радиото. В тишината се долавяше само шумът на вълните, равномерен и успокояващ като ударите на сърце. Но докато се приближаваха до ленивата морска повърхност, болезнен копнеж изпълни Даяна, копнеж да зърне отново бурния, тъмносин Атлантически океан, който се блъскаше в огромните голи скали и ги заливаше с буйна бяла пяна; да се гмурне във водите му, толкова ледени, че кожата вкочанясва, а устните посиняват от студ.

Дългият линкълн тихо бръмчеше по крайбрежния Олд Малибу Роуд и покрай смълчаните тъмни къщи, сгушени една в друга; чуваше се накъсаният плисък на вълните.

— Става късно — спонтанно каза Даяна. — Утре рано съм на работа.

— Не се безпокой.

Той плавно спря пред пустееща ивица пясък. Странно, че тук нямаше нито една къща.

— Къде се намираме?

— Ела — беше отговорът му, докато слизаше от колата.

Даяна го последва и пое дълбоко въздух. Поне това е същото, помисли си тя, вдишвайки силните ухания на море, сол и фосфор и на още нещо — на амалгамата от живинки, които с вълнообразни движения ту се подаваха на повърхността, ту се гмуркаха под нея в една дълга, непрекъсната верига.

Тя погледна Рубънс над лъскавия покрив на колата. Беше свалил сакото и изуваше с крак обувките си.

Той протегна ръка към нея. Даяна заобиколи колата, за да я поеме и цялата тръпнеща, се остави да я поведе към брега. Втурнаха се напред, препъвайки се в пясъка. Отминаха низ от светлини, които сякаш очертаваха границата на цивилизацията. Вече се намираха на друга територия — нова и неизследвана.

Стигнаха ръба на водата, но той продължи да крачи напред, без да пуска ръката й. Даяна се наведе, свали обувките си и без да се замисля, нагази редом с него.

Отначало дрехите им се издуха от насъбрания в тях въздух, ала водата бързо ги просмука и те прилепнаха по телата им, тежки като олово.

Двамата се хвърлиха във водата и заплуваха навътре. Рубънс плуваше малко пред нея и едва когато тя съзря яхтата, разбра накъде я води.

Беше едномачтова платноходка, дълга трийсет и три фута, завързана за шамандура и закотвена. Рубънс се приближи откъм извитата й част и протегна нагоре дългите си мускулести ръце. Изглежда пръстите му напипаха нещо, защото изведнъж увисна във въздуха и цопна обратно във водата заедно с въжена стълба, цялата във водорасли.

— Ще се качиш ли?

Даяна сепнато вдигна глава нагоре. Яхтата се чернееше отляво. Мокра ръка я улови — Рубънс се бе качил вече на борда. Тя вдигна единия си крак, ала водата някак неохотно я пускаше от теглещата си надолу прегръдка.

Импулсивно Даяна потопи глава под водата и отвори очи, сякаш така щеше да чува по-добре. Стори й се, че доста дълго напрягаше слуха си, преди пламналите бели дробове да й заповядат да изплува над повърхността. Не бе чула нищо, освен шума на водното течение — нещо като приглушен тътен, своеобразен, почти беззвучен, сякаш яростен зачатъчен рев на ентропия, който се дипли във вселената — територия извън властта на времето, където всички неща живеят и умират едновременно, разпознаваеми и безвластни.

Даяна се показа над повърхността и тръсна глава, за да изкара водата от очите и носа си и издиша. Изпълни я смътно чувство на поражение и тъга. Тя пое дълбоко нощния въздух и улови протегнатата ръка на Рубънс.

— Обичаш ли риболова? — попита я той, докато й подаваше пухкава тъмносиня кърпа. — Често влизам навътре в морето с тази лодка, за да ловя риба в дълбоки води. Много е подходяща за това.

— Не особено — отвърна Даяна и зарови глава в кърпата, за да изсуши косата си.

— Недей — спря я Рубенс и дръпна кърпата, преди тя да успее да я вдигне отново към главата си. Очите му блестяха на лунната светлина като ярки звезди. — Моля те!

Даяна вдигна поглед към него; стоеше неподвижно с дебелата кърпа, надиплена върху тънките й китки, сякаш се готвеше да извърши някакъв обред.

— Харесва ми косата ти, когато е мокра. Същинска морска сирена — изглеждаше леко развълнуван, докато говореше; после се обърна и разпери широко ръце: — Как я намираш?

Даяна огледа яхтата: една мачта, плоска палуба от тъмносин вълнообразен материал, съвършено гладък при кърмата. В ниското различи лъскавия покрив на бялата каюта.

— Много е красива — отбеляза тя. — А какво става, когато няма вятър?

Рубънс се усмихна.

— Под палубата е монтиран дизелов двигател. Обвивката му излиза от линията на кила. Така е по-стабилна в бурно време. Естествено, увеличава се и палубната площ.

С този разговор за яхтата моментното му смущение се стопи. Беше се облегнал удобно на парапета на палубата с кърпата около врата си, с гръб към сушата и протегнати напред крака.

— Не съм предполагала, че имаш яхта.

— И с право — засмя се той. — Тя се пази в дълбока тайна. От време на време просто изпитвам необходимост да избягам от всички и от всичко. Светският ми спорт е тенисът; хем помага на работата, хем ме отморява — той пак се разсмя жизнерадостно. — Нали ни знаеш мъжете; сприятеляваме се, леем пот заедно, хващаме загар от слънцето, поспречкваме се и веднага решаваме, че можем да си имаме доверие за цял живот. Това е нашият маджонг[6].

Даяна подскочи като ужилена.

— Искаш да кажеш, че нас, жените ни бива за неща като маджонг.

— Е, аз, естествено, не разбирам от тези работи — пошегува се той. Но като видя изражението й, побърза да добави: — Виж какво, съвсем нямах предвид това. Аз само… За бога, Даяна, какви ги дрънкаме. Нали знам, че не си втора Бони Грифин.

Бони Грифин беше заместник-директор по административната част в „Парамаунт“ и Рубънс знаеше, че Даяна беше имала работа с нея по време на снимките на „Кралско червено“.

— Какво, по дяволите, означава това?

Рубънс разбра, че несъзнателно е налял масло в огъня, смятайки, че е вода, но в същото време не беше готов и да отстъпи.

— Много добре знаеш… и двамата знаем какво представлява тя. Падне ли й случай може да те направи на салата.

— И смяташ, че аз съм същата — очите й святкаха гневно, но обратно на очакванията, я правеха още по-желана.

— И през ум не ми е минавала подобна мисъл и ти добре го знаеш. Само исках да кажа, че… добре де, знаеш какво си говорят жените като се съберат.

— Не, не знам. Какво? — а всъщност знаеше.

— О, за бога, просто исках да кажа, че и при мъжете е същото. Не ми се сопвай така.

Известно време двамата се гледаха безмълвно. Наоколо водата се плискаше на малки вълни, сякаш дете си играеше с нея. Бордните съоръжения проскърцваха ритмично, като че ли шепнеха утешителна молитва, извикваха в съзнанието й образи от страната на сънищата и спомени от детството, ярки като светкавици, от летните дни и нощи в Кейп Код.

— Тя е страхотен администратор — заговори Рубънс, — но много трудно се работи с нея.

— То е само защото… — започна Даяна, но млъкна; яхтата се поклащаше с движението на водата. — Да, така е.

Той се усмихна и напрежението се стопи — сякаш тропическо течение се вряза в огромен леден блок. Стори й се, че той въздъхна, а може и да беше от вятъра, когато едрата му фигура изплува от сумрака и тръгна към нея — гъвкаво нощно създание, на което се бе натъкнала в късна доба.

От разстояние усети магнетизма му, който я обгърна като самогенерираща се топлина. Бедрата й пламнаха, сърцето й замря, като в бързо спускащ се асансьор. Той още не я бе докоснал, но лунната светлина, перлените капки морска вода, които се търкулваха по кожата му и канеха върху палубата, полуразкопчаната риза, полепнала по мускулестите гърди — всичко това му придаваше едва ли не сластолюбив вид. Тя усети как зърната на гърдите й се втвърдяват, почват да наболяват от желание — вече виждаше неизбежния край на тази дълга нощ, сякаш той бе предопределен. Докосна с език горната си устна, за да я навлажни. Чувстваше устата си пресъхнала, сякаш току-що бе прекосила пустиня.

Знаеше, че е втренчил поглед в нея — очите му проблясваха, когато се спряха там, където мократа й, прилепнала блуза се бе разкопчала и откриваше дълбоката цепка на гърдите; после отново се вдигнаха към лъсналото и лице. Клепките й бяха натежали от солената вода, косата, влажна и потъмняла, бе полепнала по челото, ушите и раменете й като водорасло. Имаше чувството, че е морска сирена, омагьосана от него.

— Ела тук.

Това бе шепот, за който тя дори не беше сигурна дали излезе от неговата уста, но все пак го чу — тих и дрезгав като нощта, която идеше от морето и носеше със себе си примамливо загатване за далечни страни, покрай които някога отдавна бе преминала — Таити, Фиджи, дори Япония.

Тя се приближи до него, пламтяща като огън и изстена, когато зърната на гърдите й се отъркаха еротично в гърдите му миг преди отворените му устни да се долепят до нейните. Езикът му потърси нейния, ръцете му се плъзнаха надолу по гърба й; усети, че се повдига на пръсти, тялото й се изви назад и увисна във въздуха, поддържано единствено от ръцете му; после върховете на пръстите му започнаха леко да я галят между бедрата. Тя се притисна към него, венериният й хълм усети ерекцията му под тънките панталони и тя завъртя ханш, без да отделя устни от неговите.

Ръцете й бяха обвили врата му, пръстите й нежно го галеха по тила, после бавно продължиха да се спускат по набраздения от мускули жилав гръб. Когато стигнаха до кръста, тя издърпа ризата от панталона и пъхна ръка под нея; ниско подрязаните й нокти го накараха да потръпне.

Рубънс вече бе разкопчал копчетата на полата и сега я отмотаваше от кръста й като чалма; дрехата падна в краката й като тъмна локва, от която сякаш поникна прелестно цвете. Той притисна хълбока й във възбудените си слабини и тя тихо изстена, когато го почувства като нажежен ръжен през дразнещата втора кожа на копринените си пликчета.

Докато той разкопчаваше блузата й, тя галеше гърдите и мишците му, чувстваше как подскачат опънатите му мускули. Когато се справи и с последното копче, дланите му се мушнаха под блузата и обгърнаха гърдите й. Лек стон се изтръгна от устата му, докосвайки твърдите зърна; наведе глава и горещите му устни се затвориха около връхчето на едната й гърда.

Докато удоволствието я завладяваше, Даяна отново си помисли за неизбежността на този момент, но този път мисълта й подейства различно.

— Не — спря го тя, — недей.

Хвана с две ръце главата му и я отдели от плътта си.

— Какво има? — гласът му бе изострен, напрегнат.

Тя прикри с ръце гърдите си, извърна се от него и застана срещу вятъра. Чувстваше се объркана, не можеше да се владее. Сякаш този неизбежен момент престана да бъде копнеж, а просто обстоятелство от живота, на което се бе натъкнала в мрака. Страх я впримчи в ледените си пипала и тя потрепери. Усети ръката му в извивката на лакътя си, кокалчетата на пръстите му върху чувствителните си гърди и безмълвно я отблъсна.

— Нещо лошо ли направих?

Тя дори не можеше да изрече дума. Мислеше за Марк, проклинаше го, защото още го желаеше, защото пламъкът в нея умираше трудно, гневът й още не се бе превърнал в утехата, която трябваше да бъде, която щеше да бъде занапред.

— Даяна…?

— Замълчи — прошепна тя, — моля те.

Мина й през ума, че ако му каже, ще й олекне, ала не можеше; на два пъти опита, но напразно — беше като онемяла. Знаеше, че никога няма да се върне при Марк, не можеше да се върне — сърцето й го изживяваше така, сякаш стрела се бе забила в него, ала старите чувства не бяха пресъхнали, все още се отцеждаха.

Тя се доближи до парапета и се загледа в морето. Нощта беше студена, може би защото беше съблечена, но полюляващата се вода излъчваше топлина. Отговаря на името си Тих океан, помисли си тя безцелно. Подобно на Лос Анджелис, той се бе проснал, поклащайки се лениво в неизменните си граници, с които бе свикнал през дълго натрупваните години. Нищо не можеше да му повлияе, както нищо не можеше да промени и града. Той продължаваше да съществува и да всмуква жизненост, да я превръща в слънчев блясък и смог, в палмови дървета и мерцедеси, в мирис на пари, вдишван от всички като заместител на наркотик.

Тя се обърна отново към Рубънс, който стоеше в очакване, застинал като статуя, и я наблюдаваше. Вече знаеше какво трябва да направи — да се отдаде изцяло на егоизма си. Или да изчезне като кълбо дим в маранята на Лос Анджелис. Сега Рубънс беше спасителното й въже, единствено той можеше да я спаси тази нощ, да й влее част от силата, от могъществото си.

Тя тръгна към него с отпуснати ръце и набъбнали гърди. Приближи го, улови главата му и я наведе към себе си. Когато опря устни до неговите, усети как дълбоко в нея запърха ужасно подозрение, че невероятната му сила може да я погълне като нощна пеперуда, привлечена от неустоимия огън.

— Гърдите ми — прошепна тя, когато се намери в прегръдката му.

Той наведе глава, плъзна ръце по голото й тяло и бавно повдигна гърдите й към отворената си уста.

Даяна потръпна от нежното докосване, от първата вълна на силен огнен плам, който се разля надолу през корема към влагалището й. Отметна глава назад, дългият й изящен врат се изви, клепките й буйно потрепваха. Бедрата й неволно се разтвориха и хълмът под корема започна необуздано да се търка в него. Той изохка. Главата му, заровена в пазвата й, продължаваше да се движи напред-назад. По гърдите и потекоха гъсти струйки пот и слюнка, зърната й станаха кървавочервени. Възбудата застрашаваше да я задуши, сякаш не й достигаше кислород; нощният въздух се бе превърнал в мускус.

Тя изстена леко и започна да откопчава колана му. Панталоните се изхлузиха в краката му и пръстите й тутакси обгърнаха члена, загалиха го по дължина, подпирайки отдолу топките му. Той нададе сдържан вик, устата му продължи да се впива в цепката между гърдите й; ръцете му бяха между бедрата й и ги галеха около краищата на пликчетата й.

Най-сетне и двамата останаха чисто голи, плът до плът. Тя отново го пое с пръсти и затърка връхчето му около устата си; едва се удържаше от този нежен допир и от усещането как набъбва в ръката й.

Те се хвърлиха един към друг и първият миг на кадифено съприкосновение изтръгна от устните им степания, докато той се плъзна докрай в нея, изпълвайки корема, гърлото й. Възбудата й растеше, бедрата й потръпваха, гърдите й се тресяха от препускащи емоции. Дъхът й излизаше някъде от дълбините и ритмично изтласкваше стегнатия й корем към него.

— Не мога повече… — успя да промълви той. — Съжалявам… ох… — И като наведе глава, потърси с отворени устни трепкащата й гръд; ръцете му се плъзнаха по гърба й и се впиха в задните й части. Тя имаше чувството, че неизмеримата й възбуда ще я сцепи на две.

Чу го още веднъж да простенва и го притисна към себе си. Оргазмът й я обля, изтече дълбоко някъде от нея. Захапа рамото му, без да съзнава какво прави, вкуси от солта и мириса му. В този миг вътрешните й мускули конвулсивно го стиснаха и тя усети началото на изригването му, което проникна във всяка нейна част. Нададе лек вик и се впи в него, опита се да се слее с твърдата му плът, от която струеше чиста течност.

После двамата се хвърлиха безмълвно във водата и заплуваха, като се премятаха ту един върху друг, ту върху гребените на вълните — една нерушима тройка, безгрижна и възторжена, която се чувстваше удобно и в друга естествена среда; от време на време докосваха ръце или пръстите на краката си. Случеше ли се обаче да отъркат бедра, същински шок разтърсваше Даяна, сякаш бе настъпила гол проводник — толкова чувствителна бе станала плътта й, че всеки допир граничеше с болка.

Качиха се отново на палубата и Рубънс мълчаливо я поведе надолу към каютата, като пътьом отваряше илюминаторите и светваше лампите. Към каютата имаше тоалетна и малка кухня, оборудвана с уреди от неръждаема стомана, трапезария с маса и две срещуположни скамейки, които можеха да се превърнат в двойно легло.

Рубънс сръчно зашета из кухничката, извади яйца, бекон, кафе. Морето беше съвсем спокойно. Даяна напрегна слух и този път долови тихите звуци, които се бе помъчила да чуе преди под водата. Сега успя да разпознае в тях сигналите, чрез които си общуваха китовете — те проехтяваха от дълбините по безкрайните коридори на океана. Нямаше гмуркане, нямаше буйни удари на опашки; никъде не се виждаха високи фонтани от изхвърлена вода или извити лъскави гърбове, изскачащи над повърхността, за да поемат дълга глътка въздух и отново да се гмурнат в морските недра. Тя долавяше други звуци — тайнствените, натрапчиви звуци, които морските обитатели издават, шествайки в бездната.

Заслушана в тях, Даяна надникна през малкото прозорче и лекият нощен вятър полъхна в лицето й. Спомни си за ярките горещи дни в разгара на едно лято — последното, което прекара с баща си преди неговата смърт и очите й се изпълниха със сълзи.

Клепките й бяха затворени, ала сълзите напираха и потекоха по бузите; тръбните звуци на китовете я върнаха назад в дните и нощите в Кейп Код; като в детски калейдоскоп се въртяха една подир друга цели картини, а не просто лъскави стъкълца, оцветени от времето.

Както седеше така, с плътно затворени очи, тя не можеше да види, че ръцете й са здраво стиснати в побелели юмруци, че ноктите до болка се впиват в плътта на дланите й. А когато по-късно забеляза белезите — низ от овални резки, не можа да си обясни тази загадка. Само обърса с почерняла ръка мокрите си очи и подсмръкна.

В дъното на малката каюта Рубънс се бе улисал в църкащия бекон и във внимателното отделяне на яйцата от черупките им и нито виждаше, нито чуваше. Но когато тръгна към нея, понесъл гордо двете димящи чинии, Даяна отново се бе превърнала в жената, която само допреди малко беше любил.

[1] Преводът е на Георги Батаклиев, издание на ДИ „Народна култура“, 1981 г. — Б.ред. ↑

[2] Съвременен английски писател. — Б.пр. ↑

[3] Без официалности (лат.) — Б.пр. ↑

[4] Малка (исп.) — Б.пр. ↑

[5] Моя вина (лат.) — Б.пр. ↑

[6] Вид китайска игра с плочки като на домино. — Б.пр. ↑

Втора глава

В безкрайния момент, преди да бъде прострелян, Джеймс Дюел извика името й:

— Хедър!

Тихото утро, обгърнало вилата в Южна Франция, където бяха поканени да отседнат една седмица, изведнъж бе прорязано от силен взрив, от резкия откос на картечен огън.

Част от гостите не разбраха какво известява тази пукотевица и се спогледаха в безмълвно изумление. Ала останалите — между тях бяха Джеймс и Хедър, както и белокосият американски държавен секретар Беярд Томас — веднага разбраха и побързаха да се скрият.

Навън светлината беше ярка и ослепителна. Вилата бе подложена на жестока светкавична фронтална атака и агентите от американските и израелските тайни служби изскачаха от позициите си около имението.

Надигна се лека мъгла. Високият служебен портал бе изкорубен и разбит от избухнала граната. През пролуката му стреляха може би двайсетина души в маслиненосиви защитни облекла без никакви отличителни знаци. Повечето носеха леки автоматични пистолети МР-40. Имаше нещо комично-уродливо в лицата им, намазани със сажди, за да не бъдат разпознати. Командваше ги висок широкоплещест мъж с брада и светлокафяви очи. Спокоен и невъзмутим, той им даде знак. Те откриха огън и се втурнаха напред, сякаш без да мислят за собствената си безопасност.

— Избийте ги до един! — изрева брадатият на много лош английски и гласът му се извиси над гърмежите.

Агентите от тайните служби отскачаха във въздуха и падаха, пронизани от куршумите. Един повдигна падналия в краката му труп и се опита да го използва за прикритие, но бе застигнат от кръстосан огън, който го тръшна до него. Друг успя да се добере до пистолета на ранен терорист и тъкмо вдигна оръжието, готов да сее смърт, когато куршум го улучи право в лицето и той се строполи на земята. Трети се опита да излезе от атаката, като тичаше на остър зигзаг и се мъчеше да издърпа изпод развяващото се сако портативен радиоприемник. Куршумът го повали тъкмо когато започна бързо да говори в него.

Останалите живи агенти продължаваха да се съпротивляват и успяваха да проснат на окървавената земя някой и друг терорист. Но вълната на атакуващите неотстъпно напредваше, покосявайки всичко по пътя си.

Вътре във вилата Джеймс Дюел успя да хвърли бърз поглед през ъгълчето на разбития прозорец на фасадата.

— Боже Господи! — възкликна той и мигом се отдръпна. През счупените стъкла изведнъж изригна залп от картечен огън. Куршумите се забиваха като гвоздеи в дървената ламперия на отсрещната стена. Хората в стаята се разбягаха с писъци. Джеймс се върна при Хедър.

— Кои са тези? — попита тя.

— Явно от ООП. Нали знаеш защо са дошли. Къде е Рейчъл?

— Беше в кухнята, когато аз…

— Божичко!

Той изскочи иззад страничната облегалка на плюшения диван, където се бяха скрили и се втурна към кухнята. На пътя му се изпречи Сюзън Морган — дребна брюнетка почти на възрастта на Хедър.

— Стой тук, Джеймс! — извика Хедър.

Голямата, обкована с желязо дървена врата на вилата се отвори и пропусна гъст бял дим. Хедър и Сюзън започнаха да кашлят. Заедно с дима нахлуха и десетина фигури и се пръснаха из гостната. Подир малко се появи още един — беше метнал през рамо ръката на свой ранен другар и бавно запристъпя с него навътре.

— Никой да не мърда!

На външната врата се изправи брадатият. В едната ръка държеше пистолет МР-40. Вдясно зад него стоеше дребен мургав мъж с мрачно изражение и очи като на гризач. Носеше автоматична пушка АКМ, доста тежка на вид. От другата страна на брадатия беше застанала висока, стройна жена с черна лъскава коса, изпъкнали скули и азиатски очи. Беше облечена като мъжете, на хълбока й висеше един МР-40.

В момента, в който чу отварянето на вратата, Джеймс спря и обърна глава към входа. Заповедта на брадатия го завари насред пътя между мястото, където стоеше Хедър, и нишата към кухнята.

— Феси! — отново се разнесе гласът на брадатия; погледът му обходи стаята и застиналите уплашени лица на Беярд Томас, съветника му Кей Ръд, Сюзън, Хедър, Фреди Бок, фабрикант и техен домакин, двамата английски парламентаристи Маккинън и Дейвидсън, френския посланик в Съединените щати Рене Луш и младоликия му аташе Мишел Емульор. — Виж къде е момичето!

Мъжът с очи на гризач пристъпи навътре в стаята, подминавайки прислужницата и иконома с побелели лица, сякаш не съществуваха. Намираше се на крачка пред Джеймс, когато откъм кухненската ниша се дочуха стъпки.

Появи се Рейчъл. Беше около тринайсетгодишно момиче с черна коса и живо, красиво лице, от което вече лъхаше суровост. Ясните му сини очи бяха огромни. Те веднага схванаха обстановката.

Нещо подтикна мъжът с очи на гризач към действие. Мускулите на ръцете му подскочиха, когато насочи дулото на АКМ, за да държи на прицел движението на Рейчъл. Пръстите, впити в спусъка, побеляха, високо на челото му изхвръкна жила. Джеймс, който беше полуобърнат с лице към него, видя как дълбоката омраза в очите му се разлива по лицето като излишък от кръв.

Точно тогава Джеймс се хвърли към Рейчъл и застана между нея и черното гърло на АКМ. Ала затишието беше до тук — въздухът в стаята се изпълни с рояк от куршуми, които с огнени искри излитаха от дулото на автомата.

Застиналата на място до дивана Хедър чу Джеймс да вика името й силно и ясно, миг преди тялото му да бъде пронизано от куршумите и отскачайки назад, да се стовари върху Рейчъл. Малката успя да го хване и политна назад от прекалената за нея тежест. С целия си ръст Джеймс се плъзна надолу по тялото й и се сгърчи в локва от собствената си кръв; клепките му потрепнаха за миг.

Кафявите очи на брадатия внимателно наблюдаваха Рейчъл.

— И тъй — обади се той, — това е дъщерята на министър-председателя на Израел.

При тези думи магията, която бе сковала Хедър изведнъж се развали и тя се втурна напред. Високата жена до брадатия се опита да я спре, ала мъжът я побутна настрана, хвана Хедър през кръста със свободната си ръка и я притегли към себе си. Тя закрещя в лицето му.

Мъжът я загледа право в очите, като че търсеше да открие нещо в тях.

— Бръкни в левия джоб на ризата ми — рече й спокойно.

— Пусни ме! — изкрещя Хедър. — Мъжът ми е ранен!

— Там ще намериш пура. Пъхни я в устата ми.

— Да не си откачил? — смаяно го погледна тя. — Мъжът ми е ранен.

— А може и да умре — продължи брадатият, — ако не запуша скоро.

— Мръсник…

— Прави каквото ти казвам — заповяда й той и я притисна още по-здраво; тя потрепери от болка. — Това е урок, който трябва добре да научиш. Един от многото, които ще последват.

Хедър се огледа наоколо. Спря поглед в Джеймс и прехапа устни. Най-сетне бавно вдигна ръка, бръкна в джоба на ризата му, извади дълга, тънка, черна пура и полека я поднесе към устните му.

— А сега я запали — рече мъжът, без да отделя поглед от нея.

Тя се поколеба и поклати глава.

— Мъжът ти чака, може би изживява последните си минути.

Ръката на Хедър отново бръкна в джоба на ризата му, извади хромирана запалка, щракна я и доближи пламъка до върха на пурата. Той разтегли устни в усмивка и оголи три златни коронки на предните си зъби.

— Е — доволно каза мъжът, — това вече е друго нещо.

И изхвърли кълбо дим, докато Хедър прибираше запалката обратно в джоба му.

— Пусни ме — отново настоя тя. — Нали каза, че…

Той огледа стаята, изпивайки с поглед едно по едно обърнатите към него изкривени от ужас лица. Изражението му издаваше нескрито огромно удоволствие.

— Да, след като кажа това, което имам да кажа — вече не гледаше към Хедър; обърна се към всички в стаята. — Господа — продължи той бавно, предъвквайки пурата си, — дами, вие сте заложници на Организацията за освобождение на Палестина. Безпомощни сте. Безполезно е да се съпротивлявате. Вашата охрана е напълно ликвидирана — Сюзън Морган отвори уста от изумление. — Ние превзехме вилата, превзехме и вас. Господин държавен секретар, господин посланик, разрешете ми да ви заявя, че вие имате много по-голяма стойност за външния свят, отколкото за нас тук.

Докато говореше, гласът му придобиваше такъв оттенък, такава звучност и дълбочина, че не беше възможно да се пренебрегне или приеме лекомислено нито една негова дума.

— Ние започнахме война… държа да подчертая — всички ние започнахме война за свобода и справедливост. Законното право на палестинците — да имат своя родина — им бе отнето от ционистките натрапници. Ние сме тук, за да си възвърнем земята, която по право ни принадлежи. ООП трябва да бъде призната от Израел и Съединените щати — такова е желанието на палестинския народ. Ние изразяваме неговата воля. Нашата земя трябва да ни бъде върната, хвърлените в затвора в Ерусалим тринайсет наши братя, подложени на мъчения от страна на ционистите, трябва да бъдат освободени. Настояваме да изпълните тези наши искания, иначе ще умрете. Но — той вдигна показалец, — ако се съгласите да ни помогнете, всичко ще бъде наред и никой от вас няма да пострада.

Отново обходи с поглед всички в стаята.

— Казвам се Ел-Калаам. Това е името, което най-често ще чувате занапред. И ако имате късмет… ако вашите правителства проявят разум… ще има да го благославяте, задето не е станало името на вашия екзекутор.

След тези думи той свали ръка от талията на Хедър и тя се спусна към Джеймс, който лежеше в полусъзнание на пода в краката на Рейчъл.

— Глупачка! Трябваше да ми се обадиш… дори и в студиото!

— Ами… нали знам какво ти е, когато си с Крис.

Тъмносините очи върху нежното овално лице на Маги Макдонъл бяха изпълнени с укор; порцелановата й кожа бе обсипана с нежни лунички. Дългата коса имаше цвят на карамел и беше тъй накъдрена, че изглеждаше като наелектризирана. Костите й бяха крехки като на птица — безупречна фигура на манекен, без нито една излишна извивка или тлъстина, които да нарушават плавните форми на плътта. Дрехата падаше по стройното й тяло на изящни гънки.

Изтощена, Даяна се отпусна на дивана, тапициран в светлозелена хаитска дамаска, и пое чашата с коктейл от водка и тоник, които Маги й приготви. Отпи огромна глътка, сякаш беше вода.

— Но това е сериозна работа — каза Маги, — дето си изгонила Марк, имам предвид… Да беше ми се обадила.

— По-добре се чувствах сама. Попаднах на прием у Берил Мартин.

— Сигурно си се отегчила до смърт.

— Ревнуваш, защото не си била поканена — подкачи я Даяна.

— Естествено, аз не съм звезда като теб — отвърна Маги и отиде да си налее нещо за пиене.

Даяна стисна устни. Имаше намерение да разкаже на Маги за нощта, прекарана с Рубънс, но се отказа. Спомни си за прямата му забележка: „Сега момичетата се превръщат в жени“. Върна се назад в спомените си. Запознаха се с Маги по време на набиране на актьори за малки роли за „Завръщане у дома“. Даяна наскоро беше пристигнала в Лос Анджелис и изпитваше огромна нужда да създава здрави приятелства, на каквито се бе радвала в Ню Йорк. И беше предубедена, че не бива да ги прави с хора, новопристигнали като нея.

— Аз съм от Сейнт Мери, Айова и този град ми е все още непознат — беше й казала Маги тогава.

Двете веднага си допаднаха. Маги пожела да узнае всичко за Ню Йорк — толкова мечтаела да го посети, но още не й се удал случай. Доброто им приятелство ги бе крепяло през дългите дни и още по-дългите нощи на провали и бездействие и ги бе предпазило да не разбият напълно живота си. Трябваше да изразят голямата си благодарност една на друга, но, колкото и да беше странно, никога не го направиха.

Даяна си спомни и онова мъгливо утро, когато се срещнаха в една от закусвалните „Макдоналдс“ и Маги изпадна в откровение. Тя беше рок маниачка. В Сейнт Мери отраснала с транзистор, залепен за ухото й, и с мечти за ослепителните мълнии, за гръмогласните крясъци на френетични младежи; изпитвала чувство, че хем е част от това, хем няма връзка с него.

— Снощи — заговори тя с глас, сякаш извикваше вълшебен дух — слушах на живо Крис Кър — и прихна да се смее като малко дете, увличайки и Даяна, която също се разсмя, без да разбира какво е толкова смешното. — Съставът „Хартбийтс“ снощи свири в Санта Моника. Боже мой, какви писъци бяха, когато Крис се появи, направо оглушителни… сякаш ураган се развихри. И аз си казах: това е ТОЙ. Музиката заливаше главата ми със свой собствен живот — живот, който аз й вдъхвах, защото без нея щях да полудея в Сейнт Мери сама с родителите си, отрудени и тъпи като галоши. И ето ти го сега мъжът, който, ме завладя, който разтуптя сърцето ми до болка. О, Господи, дойде ми в повече!

Очите на Маги, блестящи като мъниста, премитаха няколко пъти, сякаш картините продължаваха да се нижат зад тях.

— Първите звуци на музиката плиснаха с такава сила, че си казах: Ето този секс, какъвто всъщност е рокът, това е, от което ни предпазваха нашите родители от страх че може да ни увлече. Ала тъкмо тази музика ни помогна да излеем смътния си гняв, когато бяхме юноши, без дори да съзнаваме, че гневът е част от нас. Това е вид освобождаване… — очите й светнаха, като че ли беше на път да се разплаче.

— Хубаво е, че си успяла да го видиш отблизо.

— Но това не е краят на историята.

Дългите тънки пръсти с нелакирани нокти докоснаха Даянината длан, отпусната върху студената повърхност на масата. Сандвичите им, изстинали и втвърдени, лежаха между тях като жертвоприношение.

— След концерта имаше купон — продължи Маги. — Поканата бе отправена чрез обложката на плочата им. Нали разбираш, ние, актьорите, винаги имаме достъп до тези неща, присъствието ни е нещо като коефициент за техния успех. Зяпаха ни с опулени очи, сякаш бяхме паднали от Марс. Явно нямаха представа колко непоносими могат да бъдат някои от нас.

Маги отдръпна ръката си и след като изля първия словесен поток, някак се поуспокои, облегна се назад в пластмасовия оранжев стол и изпусна въздишка през събраните си устни.

— Та, казвам ти, концертът беше изумителен. Направо ме взриви. Като имаш предвид коя съм: момиче от малък град, израснало сред миньори, грохнали от работа, за да пълнят главите си с други неща, с болни бели дробове, които рано ги отвеждат в гроба.

Изрече последните думи с равен глас, без нотка на омраза или горчивина. Ала това беше само привидно. Даяна знаеше, че дълбоко в сърцето й се бе напластил сив нагар, който никаква степен на щастие нямаше да може да изчегърта напълно. Баща й, а после и по-големият й брат бяха починали точно така, „превивайки гръб за компанията“, както полушеговито беше казала веднъж Маги.

— Беше същинско пътуване до Оз. Обаче най-странното е, че по едно време, докато вървеше концертът, всичко тъй се завъртя, че самият концерт се превърна в действителния живот, а годините в Сейнт Мери ми се сториха сън, който вероятно съм сънувала, когато съм била болна. Спомних си синглите, които купих в Деймон, когато бях на гости при леля.

Трябваше да ги потуля някъде из къщата — „Искам да държа ръката ти“, „Път 66“, „Хипи, хипи, шейк“ и „Нямаше да знаеш как е“.

— Мога да си представя — обади се Даяна.

— Не, не можеш. Ти си родена и израснала в Ню Йорк. Какво е Америка за теб, освен Ню Йорк и Лос Анджелис? О, разбира се, може да си била и в Чикаго, та дори и в Атланта. Но оттам нататък за теб всичко останало е просто чужд, далечен пейзаж, който съществува единствено във филмите, в романите и на географската карта.

— Но, Маги… — прекъсна я Даяна, — била съм в…

— Остави. Да бъдеш, не е като да живееш там. Не разбираш ли? — този път в гласа й прозвуча мъка. — Живях в гаден, черен ковчег — плосък, тежък и неизменен. Ти просто не можеш да си представиш какво значеше за мен музиката. Сега, откакто съм тук… Знаеш ли, има случаи, когато се събуждам сутрин и ми трябват поне десет минути, за да осъзная, че наистина съм тук, че не сънувам, че когато обърна глава и отворя очи, няма да видя училищните флагчета на стената, увиснали унило над главата ми, или училищния спортен пуловер, подарък от дядо, метнат върху разнебитения стол — тя изви напред и назад преплетените си пръсти. — Ако тогава не бях напуснала Сейнт Мери, после никога нямаше да се реша, сигурна съм. Но тръгнах да бягам… та право тук.

— Всички ние бягаме, Маги — кротко рече Даяна. — Всички ние, които вършим нещо. Всеки се стреми да надене златен хомот — тя въздъхна дълбоко. — Лошото е само, че напоследък май бягаме на място.

— Е, поне си поддържаме формата — засмя се Маги.

— Хайде, разказвай — подкани я също през смях Даяна, — какво стана на купона?

Маги се изхили.

— Запознахме се… с Крис — тя вдигна тънката си ръка и я изви с балетно движение. — И излязох победител.

— Шегуваш се!

— Не — поклати глава Маги. — Отначало се държах адски надменно. Бях чула, че такива рок купони могат да станат много просташки, ако настроението спадне. Беше толкова…

— Вълнуващо — прошепна Даяна.

— Да! — и Маги заговори с превзетия език на висшето общество. — Но идва момент, когато на човек му омръзва да обикаля бедняшките квартали — тя се изкикоти и заговори нормално. — Затова си тръгнахме.

Това беше началото, а след седмица Маги се пренесе при Крис, тук, в Малибу, при крясъка на чайките и постоянното плискане на сънливите вълни, при жените с разлюлени гърди, които се мотаеха по плажа с намерението да се запознаят с някоя известна личност, при тихите подводни звуци, които китовете издаваха късно нощем.

— Господи! — прекъсна мислите й Маги и отпи от чашата си. — Тоя подлец заслужаваше да му теглиш един шут в задника. Ти направо се отърва от него, Даяна. Струва ми се, че вече мога да ти призная — Марк никога не ми е харесвал особено.

— Така ли?

— Струваше ми се подозрителен. С тази негова политика… И аз не знам. Прекалено изявен алтруизъм, за да бъде истински. И толкова го биваше в риториката… адски изкусен. Може да омотае с приказките си всекиго.

Даяна кимна.

— Което, предполагам, обяснява възможността му да снима в Югоизточна Азия.

— Той почти го завърши, нали? Филма си.

— Мисля, че да. Тъкмо се беше върнал от довършителните работи. Приключи със снимките и имаше време да… — с дълга глътка тя жадно допи питието си.

— Дай да ти налея още — предложи Маги и взе празната чаша от ръката на Даяна. — Извинявай за безпорядъка — продължи тя, като се върна с новия коктейл, — но когато Крис е на запис в студиото, тук всичко се обръща наопаки.

— Как върви записът на новия албум? — Даяна пое пълната чаша, която изстуди дланта й.

Маги й хвърли лека усмивка, която бързо се стопи.

— Трудно е да се каже на този етап. Всичко все още е такава каша — Маги често използваше идиоми от британския английски. Според Даяна това се дължеше на любовта й към английския рокендрол. — Нали разбираш, обстановката винаги се нажежава, когато влязат в студиото. Творческото напрежение е огромно и, как да ти кажа, някои от групата са все още доста безотговорни. Крис трябва да ги обединява и да следи за всичко.

Тя седна в едно ниско кресло, допря чашата до бузата си и за момент затвори очи. Въпреки запалените тук-там лампи в стаята беше тъмно. Отвън Даяна беше чула нежния шепот на Тихия океан, но вътре, след като престанаха да разговарят, се възцари пълна тишина. Седнала със затворени очи срещу нея, Маги като че ли бе загубила жизнеността си. Даяна отклони поглед към огромния персийски килим на пода и се загледа в преплитащите се шарки в тъмнозелено и сапфиреносиньо, земнокафяво и черно; толкова наситено черно, че изглеждаше необятно. Стените бяха лакирани в жълтеникаво-кафяво, пресечени на места с по една картина на Калдер[1], Лихтенщайн[2] и напълно несъвместимия с тях Утрийо[3], все оригинали. На отсрещната стена беше подредена огромна стерео система: магнетофон, касетофон и чифт гигантски тон колони — всичко това с мащабите за студио.

Маги изведнъж отвори очи и се наведе напред, за да остави чашата върху ниската абаносова масичка. Ръцете й опипаха навитите на руло цигарени хартийки, найлоновия плик с марихуана. После прокара навлажнен пръст по повърхността на малко квадратно парче гласпапир, обра остатъците от белия прах върху него и затърка розовите си венци. В себе си Даяна определи тази постъпка като крайно противна.

— Не е лошо да се освободиш малко и да опиташ и ти.

Но беше така погълната от заниманието си, че не забеляза отказа на Даяна, изразен с глава.

Маги прокара длан по ръба на масичката. Беше възприела този типичен за лосанджелисци навик да докосва предметите с длани, за да не повреди блестящата повърхност на дългите си лакирани нокти.

— Помниш ли — въздъхна тя, — как се чувствахме, когато правехме първите си стъпки тук? И двете бяхме толкова уплашени, толкова равностойни…

— Но, Маги, не можеш да очакваш…

— А вече не сме, нали? — тя хвърли остър поглед към Даяна. — Ти се промени, дявол да го вземе! Защо трябваше да стане така?

— О, за бога!

— А аз не съм част от света на киното — простена Маги. — Толкова е унизително. Божичко, та това роли ли са! Само позирам. Пълен боклук! — тя хвана с длани голямата сребърна запалка и започна да я пали и гаси. — До смърт се поболях да чакам предложение за нещо истинско. Ще се побъркам.

— Нали си разговаряла с Виктор — спокойно каза Даяна. — Какво се разбрахте?

— Съветва ме да имам търпение, щял да направи каквото зависело от него — тя стана и заоглежда стаята, сякаш преценяваше как да се освободи от излишното нервно напрежение. — Аз съм изчерпана, Даяна. Сериозно ти говоря. Имам нужда от някого, който да направи нещо за мен.

Върна се с малка прозрачна торбичка и изсипа белия прах върху парчето гласпапир. Даяна мълчаливо наблюдаваше как приятелката й смръкна кокаин и продължи:

— Как мислиш, какво да правя? Да изгоня Виктор може би?

— Той е добър импресарио — отвърна Даяна. — Това не е изход. Както и тази глупост, дето я тикаш в носа си.

— Кара ме да се чувствам на върха — прошепна Маги. — Ти го знаеш, затова, моля те, не зачеквай пак тази тема. Друг избор нямам.

— Имаш — държеше на своето Даяна, — само че не искаш да ме чуеш. Променила си се, Маги. Навремето вярваше в себе си, считаше се за най-добрата. Помниш ли как по цели нощи спорехме коя от нас е по-добрата — ти или аз?

— Детинщини! — заяви Маги. — Светът се оказа много по-различен от представите ни, нали? — в очите й, отправени към Даяна, се четеше болка. — Ти успя във всичко, а аз, какво? Заседнах в една професия, която няма да ме изведе наникъде — тя се наведе и пое още кокаин. — Ей, да не вземеш пак да ми мърмориш? Когато изпадна под влиянието му, забравям, че не съм нищо повече от една прославена рок фанатичка, овесена за врата на Крис…

— Маги, знаеш, че това не е вярно. Крис те обича…

— Не говори за неща, които не са ти ясни! — гласът на Маги прозвуча грубо. — Ти не знаеш абсолютно нищо за нашите отношения — ръцете й трепереха и разсипаха кокаина в скута й. — О, Господи! Видя ли какво направих заради теб! — тя се разплака и се опита да събере в шепа белия прах и да го върне в прозрачното пликче. — По дяволите! — и импулсивно запрати пликчето в другия край на стаята.

— Миличка, откажи се от това! — кротко я помоли Даяна. — Поне за няколко дни.

— Правя го само защото Крис го иска — отвърна Маги със слаб глас, бършейки очи с опакото на луничавата си ръка.

— Това не е оправдание за постъпките ти.

— Но аз не искам да го изгубя, Даяна. Ще умра, ако ме напусне. Дори, ако искаш да знаеш, това започва да ми харесва.

— Маги, недей…

— Боже, какво лайно съм! Ти си последният човек, пред когото трябваше да кипвам.

Даяна погали нежния мъх по ръката й.

— Искаш ли да пийнем по чаша кафе?

Маги изтри последните си сълзи, усмихна се и кимна.

— Сега ще дойда — изправи се Даяна.

— О, слушай — провикна се Маги от кухнята, — използвай банята до спалнята. Другата е в ремонт.

Спалнята в предната част на къщата беше в Г-образна форма, голяма и просторна. Два високи прозореца гледаха към океана. Стените бяха лакирани в тъмносиньо. В рамки от бял метал висяха постери, рекламиращи концерти в театри в източен и западен Филмор, както и най-известните рокмузиканти от шейсетте години, вече покойници. Имаше афиш на „Хартбийтс“ с Би Би Кинг и Чък Бери в синьо и сребърно; Крийм в бледожълто и светлокафяво; Джими Хендрикс в тъмночервено и пясъчно; „Джеферсън Еърплейн“ в горскозелено и бледокафяво. Цветовете и сюрреалистичните рисунки на Рик Грифин изобразяваха всеки известен изпълнител почти в средновековен стил — като смел и галантен рицар с развети цветни знаменца, готов да встъпи в бой. Те така и изчезнаха, като рицарите, помисли си Даяна, едни се оттеглиха, други се прегрупираха, трети си отидоха от този свят. С изключение на „Хартбийтс“, които се запазиха цели седемнайсет години и все още са на върха на славата.

Тя заобиколи двойното легло, покрито със завивка на тъмносини и бледозелени райета; единият й край беше отметнат по дължина и издутото му долнище в кремав цвят приличаше на корем на огромно задрямало влечуго. Върху завивката лежеше портативен касетофон — беше празен и капакът му стърчеше отворен. До него бяха разпилени раздърпано томче на „Изпадане в смърт“ от Том Диш, „Берлински разкази“ от Кристофър Ишъруд, „Вятърът във върбите“ — голям формат — от Кенет Греъм, илюстрирана от Артър Ракхам, и едно издание с подгъната мека корица на Коли Уилсън „Аутсайдерът“. В другия край на спалнята имаше масичка, отрупана с музикални седмичници; „Билборд“, „Рекърд уърлд“, „Кеш Бокс“ редом с „Варайъти“ и вестници от Англия: „Ню Мюзикъл Експрес“, „Мелъди Мейкър“ и „Мюзик Уийк“, както и „Ролинг Стоун“ отпреди две седмици с рецензия за Блонди. После идваше тъмната врата на банята. Отляво на вратата висеше голяма черно-бяла рекламна снимка на оркестъра в позлатена рамка. Ако се съдеше по пищното облекло, беше правена по всяка вероятност през шейсетте.

Даяна се захласна по снимката. Никога не беше виждала „Хартбийтс“ в ранните им години — откри ги едва в началото на седемдесетте. На снимката групата беше от пет души: Крис, китарист и певец, висок, хубав; Иън, басист, с тъмни коси и очи, слаб и висок като върлина; Роли, барабанист, нисък и набит като мечок, с вечна усмивка по приветливото лице; Найджъл, на клавишните инструменти, който съчиняваше текстовете за музиката на Крис — той гледаше намръщено към камерата; с течение на годините този негов маниер стана отличителен белег на групата. Даяна познаваше всички, с изключение на младежа в средата. Той беше с дълга коса, силно опъната назад и вързана на конска опашка. Скулестото му лице с хлътнали бузи имаше неправилни черти, за което може би допринасяха тънките устни и пречупеният гърбав нос, някак прекалено дълъг за това лице.

Най-много я привлякоха очите. Изглеждаха необикновено изразителни и съвършено чужди на останалите му черти. Придаваха вълнуваща загадъчност на цялото излъчване на лицето. В погледа се четеше смесица от ледена надменност, която, според Даяна, беше само фасада, прикриваща доста крехка психика. В дълбините на очите плуваше, сякаш примирена с пленничеството си, едва доловима чувственост. На Даяна внезапно й се прииска да протегне ръка и някак да му помогне.

Тя поклати глава и се изсмя на себе си. Що за въображение, помисли тя. Не е възможно такива неща да се изразят чрез двуизмерен образ.

Когато отиде в кухнята при Маги, кафето вече кипваше и силният му аромат изпълваше стаята.

— Не купуваме нес кафе — оживено каза Маги; очевидно унинието й се бе изпарило. — Крис всеки път го иска да е току-що запарено и, трябва да ти кажа, че има право. Вече и аз започвам да правя разлика — тя разля кафето в чашите. — Заповядай.

— Маги — заговори Даяна, поемайки пълната чаша, — в спалнята видях снимка на състава. Кое е петото момче?

— Ааа, Джон — Маги отпи глътка, направи гримаса и добави в кафето малко мляко. — Господи! Все опитвам да го пия като Крис — черно, но не мога да свикна.

— И какво Джон? — продължи да любопитства Даяна. — Какво е станало с него?

Маги облиза капката мляко на пръста си.

— Не съм много в течение. Бил в състава съвсем в началото. Починал точно когато станали известни — тя се пресегна, сложи захар в кафето си и пак го опита. — Ммм, така вече се пие. Нещастен случай. Веднъж някой спомена… май беше Роли, че бил малко неуравновесен. Изпаднал в депресия, предполагам.

— Разговаряли ли сте с Крис за него?

— О, не, той никога не отваря дума за Джон. Струва ми се, че тези спомени са мъчителни за него. Крис е израснал с Найджъл и Джон в северна Англия. Заедно отишли в Лондон да си търсят щастието — тя сбърчи нос. — Но нали знаеш как е в тяхната работа: толкова нещастни случаи…

Шум от двигател прекъсна разговора им и те се спогледаха.

— Татенцето се връща — ухили се Маги. Тя остави чашата с кафе и последва Даяна в гостната. — Той си има нова играчка — мотоциклет — поясни, слагайки ръка на бравата на вратата. — От огромния „Харли“ е, специална поръчка за него. Корпусът му е прозрачен и всичките му машинарии се виждат. Крис непрекъснато ме заплашва, че ще ме качи на него, а мен ужасно ме е страх. Не бих се качила дори и когато двигателят му е изключен.

Гърленият звук замря и щурците отново запяха, вълните продължиха да се разбиват с плисък, оцветявайки нощта със студените си пастелни тонове.

Маги отвори вратата с едно „Здравей!“.

Крис я грабна в прегръдките си и я целуна. Пред него тя изглеждаше съвсем дребничка. Той беше над метър и осемдесет, кожата му бе добила бронзов загар от слънцето — причината, по неговите думи, да се установи в Лос Анджелис и да не се връща в Лондон. Към нея, разбира се, се добавяха и данъците, които облекчаваха работата на състава в чужбина. Йън имаше къща в Майорка, Найджъл — вила в Южна Франция. Всички те бягаха от данъците, подобно на мнозина други известни рок музиканти.

Крис пусна Маги и пристъпи в гостната. Видя Даяна и лицето му грейна в широка усмивка.

— Ооо, Даяна, как си?

Двамата допряха бузи за поздрав. Крис имаше тъмнокафява коса на гъсти вълни; очите му бяха толкова тъмнозелени, че понякога изглеждаха черни.

— Много рано се връщаш — отбеляза Маги, докато двамата вървяха ръка за ръка към дивана. Крис почти се излегна върху него.

— Абе, стана адска разправия, та затуй. Насмалко да разбия пода с кратуната на Найджъл. Ама заслужи си го тоя мързел.

— Мислех, че вече се е взел в ръце — каза Маги, докато навиваше една цигара с марихуана; запали, дръпна веднъж и я подаде на Крис.

Той всмукна дълбоко, издавайки съскащ звук като от парна клапа. Задържа доста дълго дима в гърдите си.

— Нали ги знаеш какви са тъпанари — рече след малко, като изпусна остатъка от дима. — От едното му ухо влиза, от другото излиза, щото не могат да поемат нищо, освен въздух — отново дръпна от цигарата и настроението му като че ли изведнъж се промени. Понадигна се, за да седне на дивана и изтръска пепелта от цигарата в огромния меден пепелник върху абаносовата масичка. — Ей, много е гот, че си тук, Даяна — бръкна в джоба на каубойската си риза и извади оттам пластмасова касета. — Момичета, познайте к’во е записано тук.

— „Следи“? — въодушеви се Маги.

— Нещо много по-готино — хилеше се той. — Тук е записана една комбинация от две мои песни за новата ни тава. За пръв път написах нещо без Найджъл.

Маги се обърна към Даяна:

— Изчакай да чуеш тези парчета. Те нямат нищо общо с досегашните. Звучат съвсем поновому.

— Да — добави Крис и отиде при уредбата, — глътка тъй необходимия ни чист въздух — той клекна и включи бутона. Появиха се мънички рубинени и изумрудени светещи точици, които затрепкаха като далечни звезди. Крис пъхна касетата в гнездото.

— Така. Готови ли сте?

Двете потвърдиха в един глас. Той седна на земята.

— Първото се нарича „Надбягване“, а второто е инструментално — поясни и натисна клавиша.

Стаята изведнъж се изпълни с музика: чудесни звуци на китара, твърдо като стомана пулсиране на басите, ритмични удари на барабаните. После се разнесе и богатият характерен глас на Крис:

„Спомням си онези отлетели мигове

на задната седалка на колата

лампите премигваха край нас във тъмнината.

Нима знаехме тогава как стоят нещата?

Че един ден ще пораснем

и ще тръгнем към финала.

Онези дни, ах, тъй далечни ми изглеждат днес.“

Мелодията изви нагоре за миг и преля в прелюдия към втория куплет:

„Изоставих стиховете

онзи наш начин на живот,

лимузините, купоните

щедрите момичета, които се отдаваха напълно

на задната седалка на колата.

Ах, ония ярки нощи на наслада и хашиш,

тъй далечни ми изглеждат днес.“

Излизайки от втория куплет, китарата, вече с удвоен акомпанимент, което й придаваше по-плътна звучност, пое мелодията и я подаде на пламенните гласове на хора. Последва повторение, след което звуците се впуснаха в надпревара ведно с вледеняващо преобладаващата китара.

За няколко секунди настъпи тишина, после започна инструменталното изпълнение. То представляваше музикална антитеза на „Надбягване“, бавна, натрапчива мелодия, изградена върху миньорни квинти, която се извисяваше спираловидно нагоре в упоителен унес и напомняше „Адажио за цигулка“ от Самюел Барбър.

Краят заглъхваше бавно и едва когато касетата щракна и се самоизключи, Даяна разбра, че парчето е свършило. Крис се извъртя към двете жени.

— Е?

— Поразена съм — рече Даяна. — Не знам какво да кажа.

— Хареса ли ти?

— Изключително.

— Направо са велики — вметна Маги. — Найджъл ще подмокри гащи.

— Той още не ги е чул — каза Крис. — Никой от тях не ги е чул. Йън и Роли знаят само онази част, която те сглобиха. А Найджъл не е чул нито нота и тъй ще бъде, докато не довърша всичко докрай — той скочи на крака. — Е, аз ще ида да направя едно кръгче.

— Крис, но ти току-що се прибра — запротестира Маги.

— Даян — продължи той, — искаш ли да те поразкарам малко?

— Съжалявам — отвърна Даяна и също се изправи, — но в пет часа ще ми се обадят в гримьорната.

Тя си взе довиждане с двамата, усещайки върху себе си очите на Маги, изпълнени с яд и завист. Потръпна, сякаш усещането беше физическо.

Дългата тъмносиня лимузина, спряла на алеята, приличаше на масивна крепост; сянката й изглеждаше по-дълга от къщата зад нея.

Тя почти се изравни с лимузината, изключи двигателя и излезе от колата си. Нощният вятър полъхна в лицето и развя медените й коси.

Токчетата й остро потракваха по чакълестата алея и заглушаваха стържещата мелодия на щурците. Вече приближаваше задния вход, когато вратата безшумно се отвори и отвътре проникна светлина, мека, уютна, каквато само красиво засенчената лампа може да излъчва. Колите нямаха такава светлина.

Тя сведе поглед и прекрачи прага. По малкия цветен телевизор вървеше „Тазвечерното шоу“; Джони Карсън мърдаше беззвучно устни към Стокард Чанинг и почукваше с молив по масичката пред себе си.

— Липсваше ми, като не се прибра — каза Рубънс.

— Ето че се прибирам.

— Имах предвид у дома.

Тя извърна глава, и се загледа в тъмната нощ. Дърветата закриваха стръмнината на хълма и ширналите се отвъд светлини. Имаше чувството, че седна на църковна пейка, толкова твърдо й се стори креслото.

— Не биваше да се случва.

— Кое не биваше да се случва?

— Това снощи — отвърна тя, без да обръща глава. — Бях толкова разстроена… имах си неприятности. И ти се появи насреща…

— Винаги съм бил насреща.

Тя замълча и обгърна с ръце раменете си. Студени тръпки я полазиха.

— Само не ми казвай, че това е било просто едно мимолетно…

— Нямам намерение да ти казвам каквото и да е.

— … приключение, защото знам, че не си такава.

Тя се обърна да го погледне: светлината от лампата омекотяваше острите извивки на скулите и устните му.

— Ти не се отдаваш току-така — без да му мислиш много. Не ме интересува какво ще ми отговориш, убеден съм в това — той протегна ръка и изключи телевизора: Джони и Стокард изчезнаха. — Убеден съм също, че това снощи не беше просто чукане. Твърдя го, защото в последните няколко години през леглото ми са минали безброй жени, та мога да направя разлика. Снощи ние не се чукахме.

— Така ли? — тя повиши глас. — А какво правихме?

— Любихме се. Знаем го и аз, и ти.

— И какво от това, ако го знаем?

Той сложи ръка върху нейната.

— Не искам да те загубя.

Тя отблъсна пръстите му и със студен глас каза:

— Какво си въобразяваш, че можеш да ме подкупиш с такива думи? — беше на път да му се изсмее презрително, ала обхваналото я безпокойство надделя и я възпря.

— Добре. Зле се изразих. Извинявай.

— О, ти си толкова хитър — очите и святкаха от възбуда. С всеки изминал миг сърцето й биеше все по-силно, още малко и да се пръсне. Тя сложи ръка на бравата.

— Недей — думата прозвуча като странно ехо, повтарящо същата дума, изречена от нея снощи. Той леко постави ръката си върху нейната, но веднага я отдръпна. — Нямаш причина да се страхуваш от мен.

— Я не се занасяй — ала призна в себе си, че бе отгатнал; обзе я паника.

— Ела — той отвори барчето, приготви й бакарди с лед, не пропусна да прибави и лимонов сок.

Кубчетата лед подрънкваха в чашата, докато я поемаше от ръката му. Отпи дълга глътка. После се облегна назад, затвори очи и въздъхна.

— Винаги можеш да ме напуснеш, ако поискаш — в гласа му имаше сила и спокойствие, сякаш говореше лекар.

— Не искам — бавно заговори тя — да ставам твое притежание.

— Даяна, ще ти кажа истината. Не мисля, че това е възможно. Самият факт, че аз не мога, е истинската причина да…

— Ако се влюбя в тебе, вероятно ще стане възможно.

— Не е ли малко рано…

Тук тя отвори очи и впи поглед в него.

— Рано?

Сега той на свой ред извърна глава.

— Това не зная — отвърна й след малко. — Зная само, че дойдох тук, за да ти предложа да се преместиш при мен.

— Просто ей тъй? Без никакви условия?

— Какви условия? Смяташ, че това е вид договор ли?

Даяна замълча и отново затвори очи. За момент сякаш почувства лекото поклащане на яхтата, вечният натрапчив шум на морето.

— Нали ти казах, снощи имах неприятности. Е, изгоних Марк. Заварих го… както и да е, няма значение. Излезе мръсник и си получи заслуженото… Но от това… — може би инстинктивно тя се сви още по-назад в креслото — цялата се разтреперих. Живяхме с него близо две години. През цялото време чувствах някаква стабилност. Едва когато си тръгна, разбрах колко много съм разчитала на него. Снощи се почувствах съвсем сама — една чужденка в чужда страна; все едно не бях аз. Тогава се появи ти и… — тя се обърна към него и от погледа й го побиха тръпки. — Когато снощи се любехме — натъртваше всяка дума, — за пръв път почувствах, че не мога да се владея. За пръв почувствах, че съм истинска жена — не в общия смисъл, а в традиционния. Аз си знаех мястото, ти си знаеше своето и…

— Но аз нищо не съм казвал, нито съм показвал с нещо, че…

— Не, не си. То беше едно съчетание от мен и част от теб. Степента на твоята сила. Това ме плаши, кара ме да се чувствам нищожна по някакъв начин.

— Нищо подобно — поклати глава Рубънс. — Твоят страх те кара да се чувстваш нищожна.

Тя го гледаше дръзко.

— Ела при мен у дома.

— Не тази вечер — отвърна Даяна, отваряйки вратата.

Лека тръпка премина по мускулите на бедрата й, докато изпращаше с поглед отдалечаващата се по склона лимузина.

Същата нощ, загърната в завивките си, тя сънува едно отдавна отминало време: дните в Удсток. Хора, докъдето поглед стига, вървят във всички посоки. Ресни се полюшват, мъниста подрънкват като механизъм на някакъв космически часовник; коси, падащи върху вторачени очи, върху голи гърбове като гриви на изпотени коне. Въздухът е наситен с опиати. Точно до кея двойка прави любов, забравила за гората от човеци наоколо, по-нататък мъж с конска опашка вдига над главата си своя розов гол син; крехкото телце се извисява високо над навалицата от хора, главата му безчувствено увисва — прекалено е натъпкано с опиати и пада, а мъжът е закаран на подвижна носилка от палми към пункта за бърза помощ. Изпращат го с любов.

Последното от съобщенията се разнася във въздуха като прелюдия към музиката, препускаща бързо сред тълпата като отвързан бик. Какво говорят по високоговорителя? Над половин милион човешки души лагеруват тук, трогателни, тъгуващи. Що за бодрост внася това съобщение? Цяло едно поколение младежи изразяват своята солидарност в Ерата на Водолея, сближени от войната; при тях няма богове, само музата на музиката, ехтяща високо, по-високо, най-високо, за да заглуши грохота на смъртта в оризищата, на святкащите автомати и на силещия се напалм — противен дъжд от пихтиест огън. По дяволите, ние няма да тръгнем!

Страстна в своята неотстъпчива твърдост, музиката продължава да гърми, тръбейки за тяхното неподчинение, и възпламенява огнена буря в съзнанието й или, може би по-точно, усилва слънчевия блясък, който бе потушила.

След това образи започват да изскачат и да писукат като лазерни експлозии, а тялото й трепери от екота на басите, като от едва доловимо земетресение, обгръщайки я в осезаема паяжина.

По време на тази дълга възхвала тя беше готвила, беше кърпила разпраните джинси на непознати, които се приобщаваха към дружната комунална атмосфера; бяха разчитали на нея и дори вчера — или завчера? — спаси едно болно момиче, като го предпази да не си глътне езика при епилептичен припадък, силен като музиката. Хранеше се малко, изобщо не спеше и ето сега стои насред кръжащата навалица и бездейства, обсебена от сили, които са й необясними, защото за момент тя изгубва човешкия си образ, вмъква се атавистично в Милениума[4], превръща се в животно.

Изведнъж се разнася трясък, сякаш тя е предизвикала всички огледала на времето да се счупят едновременно. Надига се и вижда себе си като точица сред безчисленото множество, като част от кипящ органичен конгломерат; завърта се и вижда само морето от хора, чувства се като погубена, като че ли вече не е тя, не е Даяна, нищо не е останало освен едно огромно гъмжащо ТЕ. Тя е брънка във верига, клетка в тяло, спица в колело, което се върти бързо, но, сега разбира, че не е по нейно желание. Има чувството, че потъва в бездънно море, теглена надолу от течение, каквото никога не е предполагала, че съществува.

Обръща се. От тътена на музиката костите й потракват, като че ли са пластмасови. Лица, лица, порой от лица, които се надигат и я шибат като дъждовни капки. После Даяна вече я няма и тя разбира, че се е превърнала в дъждовна капка като тях.

Ужасена напуска мястото. Напуска. Напуска. Това трае дълго. Както беше, когато напускаше Манхатън — безкрайно напускане. Все по-бързо и по-бързо набира безумни сили. Край нея профучават къщи без край. Хора без край. Лица като прозорци, врати, малки улички. Докато най-сетне се появяват дървета, трева, вятър, а над нея ехтящото, просторно, нашарено със сини и сиви облаци небе.

Веднъж напуснала, тя е изразходвана.

Хедър коленичи и нежно повдигна главата на Джеймс от набъбващата локва кръв, за да я постави върху коленете си. По ръцете й се стичаха червени струи.

— Джеймс — зашепна тя, — о, Джеймс, защо направи тази глупост?

Той отвори очи, големи и сини, и се опита да се усмихне. Устните му се раздвижиха, ала оттам излезе само някакво странно, смразяващо цвърчене, което трудно можеше да мине за човешка реч.

Рейчъл понечи да отиде при двамата, ала Малагес я сграбчи отзад за блузата и я задържа.

— Съжалявам — каза тя на Хедър, — много съжалявам.

В това време терористите се занимаваха с останалите. Едни от тях наблъскаха заедно американците и французите на плюшения диван; други вързаха китките и глезените на двамата английски парламентаристи, застанали до камината. Един терорист доведе прислужницата и иконома и грубо ги блъсна в краката на депутатите. С махване на ръката Ел-Калаам изпрати четирима от хората си навън, за да разчистят и да охраняват.

— Хедър — чу се нещо като грачене.

— О, Джеймс — дали при звука от собствения си или от неговия глас, но от очите й отново бликнаха сълзи, — ти се оказа прав: те си искат земята.

Тя свали ръце от лицето си и го погледна с надежда:

— Но казаха, че ако им помогнем, ще ни освободят.

— Не го прави, Хедър.

— Напротив, ще го направя — разпалено отвърна Хедър. — Колкото по-скоро свърши… този кошмар, толкова по-скоро ще можем да повикаме лекар.

— Така ли ти казаха? — той се размърда леко в ръцете й; устата му се изкриви от болка. — Мен ме остави. Но запомни едно: не вярвай на нито една тяхна дума.

В ъгъла до входната врата висок слаб мъж с мустаци, надвесен над лежащия си ранен другар, с ръка върху раната на челото му, вдигна глава и извика:

— Ел-Калаам, той бълнува.

Брадатият, който разговаряше с Малагес — нисък, широкоплещест мъж, почти без коса — се обърна и попита:

— Ще стане ли много разговорлив?

— Ами натам върви — отвърна му онзи. — Не може да се удържа.

Без да каже дума повече, Ел-Калаам прекоси стаята и след като се увери, че всички присъстващи го гледат, посегна към калъфа си и извади оттам ловджийски нож. Лъскавата повърхност на острието му, дълго двайсет и шест сантиметра, проблесна във въздуха. Ел-Калаам се наведе и без предисловия, с бърз и силен удар заби ножа в оголения гръклян на ранения. Чу се слабо, страховито бълбукане и тялото в ръцете на високия мъж подскочи като пронизано от стрела. От устата на мъртвия излезе кървава пяна.

С две пестеливи движения Ел-Калаам избърса острието в панталоните на трупа и го прибра в калъфа, висящ на левия му хълбок.

— Вие двамата — посочи ги с глава той, — изнесете го навън!

— Боже мой! — възкликна Хедър с тих, дрезгав глас на съпруга си. — Брадатият току-що уби един от хората си.

— Не ме учудва — глухо рече Джеймс. — Той е професионалист, Хедър. Внимавай с него. За такъв мъж думите са само политическа хитрост. Той говори колкото да прокара намеренията си.

— Така! — Ел-Калаам се обърна и обиколи с поглед всички в стаята. — Това им е достатъчно, Рита.

С три големи крачки стройната жена отиде при Хедър и я дръпна да стане.

— Хайде, тръгвай! — заповяда й тя грубо.

— Какво? — смая се Хедър. — Но мъжът ми не може да остане в това състояние.

— Достатъчно беше с него — каза Рита. — Ти какво очакваш, да го превържем и да ви изпратим двамата по живо, по здраво ли? О, не! — тя се засмя; противно на гласа, смехът й беше мелодичен.

— Но това не е честно!

— Честно ли? — Рита изкриви презрително устни. — Честно? Какво честно има в тоя живот? Честно ли е да ни лишат от родината ни? Честно ли е нашите жени и деца да умират от глад? А мъжете ни да бъдат изтезавани от ционистки свине? — тя силно разтърси глава. — Не! Само за честност не ми говори. Няма честност на тоя свят!

— Искам някой да… ооох!

Рита изви ръката й зад гърба й.

— Стига приказки! Ела с мен!

— Какво става тук? — към тях се приближи Ел-Калаам; погледът му се премести, от Хедър към Рита. — Просто ти наредих нещо. Очаквах да бъде изпълнено.

— Изпълнява се — възрази Рита. — Тя само…

— Дай я на мен — рече той.

— Мръсник! — изкрещя Хедър. — Ти си мръсник, щом вършиш…

Ел-Калаам се стрелна към нея като змия и я ритна през краката.

— Кучка! — развика се той като обезумял. — Какво си намислила да правиш?

Хедър се отскубна от Рита и започна да се бие с него.

— Стоп! — разнесе се гласът на Мариън. — Стоп! — той скочи от мястото си и се спусна към зяпналия го екип. — Дявол да го вземе, Джордж, какви ги вършиш? — той разпери ръце, за да раздели Джордж Алтавос, актьора, който играеше Ел-Калаам, и Даяна. — Джордж…

— А тая кучка какво ми плямпа измислен текст!

Сега и тримата се боричкаха насред снимачната площадка, а другите стояха неподвижно и чакаха развръзката. Както се боричкаха, изведнъж се чу шепот — не отнякъде, а от всички страни едновременно.

— Това е моя сцена — извика Джордж и се нахвърли към Мариън със същото настървение, както преди малко към Даяна. — Ето как хубавичко репетираме. Като тя си добавя нов текст…

— Ще се успокоиш ли най-сетне, за бога! — каза Мариън.

Изход от ситуацията намери Ясмин. Тя изпълняваше ролята на Рита и се хвърли между Даяна и Джордж с такава сила, че Мариън се вкопчи в ръката на Джордж, за да не полети назад.

— Ясмин — задъхан изрече той и й даде знак.

Тъмнокосата жена хвана Даяна за лакътя и я изведе от снимачната площадка, далеч от шумните излияния на Джордж.

— Ама че, кучи син! — извика Даяна и дръпна ръката си от стискащите я пръсти на Ясмин; разтърка рамото си. — Така ме удари! Божичко, какво го прихвана?

В този момент ги застигна асистент-режисьорът, Дон Хогланд.

— Ужасно съжалявам, Даяна. Постъпката на Джордж е непростима, просто непростима — клатеше глава той. — Искам да ти кажа, че Мариън отиде да говори с него…

— Естествено — изсмя се саркастично Даяна, — за да му наговори същото и на него.

Хогланд й се усмихна леко. Той беше ирландец с посребрени мустачки и зализана назад коса, който обсъждаше всяка идея с Кларк. Лесно се разбираше защо — беше много сладкодумен.

— Това съвсем не е вярно, Даяна — отвърна той тихо. — Уверявам те — докосна ръката й с гальовен, бащински жест и продължи: — Напротив, Мариън е извън себе си от ярост. Мисля, че е готов да удуши Джордж — и потупа опакото на ръката й. — Не се тревожи. Ще прекъснем за днес и до утре всичко ще е забравено.

— Няма да е лошо дотогава Джордж да се е вразумил.

Хогланд пак се усмихна.

— Мариън ще има грижата за това — и докато се отдалечаваше, добави: — Не се тревожи за нищо.

— Добре ли си? — попита я Ясмин, когато останаха сами.

Даяна изтри лицето си и я погледна така, сякаш я виждаше за първи път.

— О, да, разбира се — и се усмихна. — Благодаря ти, че ни разтърва.

— Няма защо — махна с ръка Ясмин. — Май аз имам вина, задето се стигна дотам и много съжалявам.

— Да не искаш да кажеш, че има вероятност отново да се случи?

— Не зная. Мисля, че донякъде зависи от мен — тя направи знак с глава. — Дай да излезем навън. Тук е все още потискащо.

Двете минаха през затъмнената част на звуковите кулиси с виещи се кабели и струпана апаратура. Отвориха тежката метална врата и, заслепени в първия момент от яркото слънце навън, тръгнаха по бетонната рампа към задното студио.

— В твоята каравана или в моята?

Даяна се разсмя и посочи с глава:

— Ще пия от онова гадно кафе.

Упътиха се към голямата каравана, където се раздаваха закуски и напитки. Застанаха, под навеса и се зазяпаха в безкрайния парад на актьори и актриси, кой в сценично облекло, кой в собствено.

— Истината е — подхвана след малко Ясмин, — че скъсахме с Джордж. Снощи си изнесох багажа.

Всички знаеха, че Джордж и Ясмин живееха заедно.

— Защо, какво се случи?

Ясмин сви рамене.

— Писна ми от него. Само пъшка и хленчи, че снимал, а това не ставало, онова не ставало; че стареел и оплешивявал… Къде били изчезнали главните роли? — тя погледна към Даяна, после към оживеното студио и накрая заби поглед в кафето си. — По дяволите! — продължи и бутна настрана чашата. — И аз не знам защо лъжа. По навик, предполагам.

— Не ми дължиш никакво обяснение, Ясмин — каза Даяна.

— На теб може би не — засмя се другата. — Но, струва ми се, че го дължа на себе си — тя сложи ръка на парапета, на който се бяха облегнали. — Истината всъщност е, че ние — аз и Джордж — сключихме сделка. Поне за мен беше сделка. Той искаше да спи с мен и аз поисках тази роля в „Хедър Дюел“ — тя пак повдигна рамене. — Простичко, нали? Всеки го прави, рано или късно. И двамата спечелихме — тя въздъхна. — Не исках да вредя на никого.

— Добре де, не сте подписали договор — отбеляза Даяна. — Искам да кажа, хората са хора, а не предмети. Те имат чувства и в даден момент могат да кажат нещо, което наистина мислят. Но чувствата се променят. Ние не сме направени от камък.

— Джордж определено не е — тъжно заключи Ясмин. — Той е влюбен в, мен. Едва сега разбрах колко много съм го наранила, Даяна, Не го направих умишлено, но тъй излезе. Изглежда вече никой от нас двамата не може да се владее. Сякаш бавно се отдалечаваме един от друг.

— А ти какво чувстваш към него? — попита Даяна с мисъл за Рубънс.

— Това е най-ужасният въпрос. Не знам. Казано между жени, аз направих каквото трябваше и тъкмо затова разговарям с теб. Ние, жените, използваме едни средства, мъжете — съвършено други, това е — тя се изсмя късо. — Работата е там, че аз не съм безсърдечна кучка и Джордж не ми е безразличен.

— В такъв случай най-добре е да му го кажеш — посъветва я Даяна.

— Горкият Джордж! — въздъхна Ясмин, примижавайки към слънцето.

В това време недалеч от тях настъпи раздвижване. Двете отправиха поглед към дългата сребриста лимузина, която приближаваше. Прозорците й бяха от тези, дето можеш да виждаш отвътре навън, но не и обратното. Мнозина прекъснаха дейността си и извърнаха глави, любопитни да разберат кой е в лимузината.

Колата се изравни с Даяна и Ясмин и бавно спря. Задният прозорец откъм тяхната страна безшумно се плъзна надолу и отвътре изригна музика — пронизителни китари и оглушителни барабани. В полумрака Даяна разпозна захиленото лице на Крис зад тъмни слънчеви очила с метални рамки. Докато се изместваше на седалката откъм нея, тя видя, че е облечен с тесни джинси, избелели почти до бяло от многото пране, и огненочервена тениска с апликация на китара в черно и сребърно напреки на гърдите. Беше точно копне на направения му по поръчка музикален инструмент.

— Ей, здрасти! — махна й той от прозореца. — Заета ли си?

— Ти луд ли си? — Даяна се приближи към него. — Как успя да се промъкнеш тук?

— Навсякъде е пълно с почитатели, нали разбираш — засмя се той и се огледа наоколо. — В неудобно време ли цъфнах или… Снимаш ли в момента?

— Не. Прекъснахме за днес. Обстановката се нажежи.

— Ами, хайде тогава, скачай вътре.

Ясмин се бе приближила до Даяна и тя я представи на Крис. Той каза едно „Здрасти!“ и отново отмести поглед към Даяна.

— Ще ме извиниш ли? — обърна се Даяна, към Ясмин, отваряйки тежката врата, за да се качи в колата.

Ясмин кимна и се усмихна.

— До скоро виждане — махна й тя през прозореца, който бавно започна да се затваря.

Даяна усети миризмата на Крис — миризма на чистоплътност и мъжественост. Облегна се назад в плюшената седалка и потъна в нея като в прегръдка. Преграда в тъмни преливащи цветове ги отделяше от шофьора. Проследи с поглед отдалечаващото се снимачно студио. Сякаш гледаше през особени слънчеви очила: всички цветове бяха омекотени, зелени сенки замрежваха слънцето и твърдите очертания на сградите, цялата действителност изглеждаше съвсем различно.

Минаха през строго охранявания вход и се понесоха по магистралата. Даяна извърна глава към Крис. Тъмната му коса падаше в безпорядък, профилът на носа беше остър като бръснач. Трудно можеше да се определи възрастта му — към края на трийсетте? Лицето му носеше отпечатъка на задъханото време, в което живееха всички те, всички тези особени хора, белязани със сенките на друг свят. Крис създаваше впечатлението, че е оцелял от продължителна екзистенциална война, за която обикновените хора можеха само да правят догадки.

— Е? — ухили се той и защрака с пръсти в такт с музика, която само той чуваше; мускулите на бицепсите му се издуха под тънката тениска. Гръмките звуци на бързия рок отдавна бяха спрели и сега се чуваше само тихото мъркане на двигателя на лимузината.

— Много рано си станал — отбеляза Даяна; после попита: — Къде е Маги? — защото тази внезапна близост донякъде я озадачаваше. Никога досега не беше правил подобни жестове за нея. Замисли се какво ли можеше да означава този.

— Ами или вкъщи — не спираше да щрака той с пръсти, — или навън — и сви рамене. — Само аз и ти, две свободни души — после задържа за малко погледа си в автомобилите навън, между които техният се промушваше като лъскава акула сред пасаж от боязливи риби. — Ей, нали няма значение за теб — отново се обърна той към нея, — че Маги не е тук? Искам да кажа… — той разпери ръце с длани нагоре.

— Не — усмихна се Даяна. — Всичко е наред. Имах нужда да се махна за малко оттам.

— И правилно — той тръсна глава и гъстата му като на някакво митологично същество коса се разчорли още повече. — Е — плесна с длани бедрата си, — радвам се че си тук.

Изглеждаше неспокоен и Даяна си помисли: „Божичко! Дано не е решил да напуска Маги. Точно сега. Не ми се ще да слушам признания от този род.“

От време на време в колата ставаше по-тъмно, когато минаваха под надлези — стоманобетонни облаци над метална шир.

Даяна тъкмо понечи да го попита какво му е и той я превари:

— Какво ще кажеш за последния ни албум?

Тя не отговори веднага — беше се загледала навън. Движението на колите се укроти с приближаването на океана. Чудеше се дали да му каже истината. При артистите често беше трудно да се разбере, какво наистина искат да чуят за себе си. Прекалено много бяха онези, които жадуваха да приемат плоските лъжи, ласкателното алиби, с което оцеляваха в този свят на сънища. Към кои ли спадаше Крис?

Изведнъж тя осъзна, че тези мисли я водят към заблуда. Има ли значение какво всъщност иска да чуе той, заключи в себе си. Ако му стане неприятно от моето мнение, жалко. Но няма да го лъжа.

— Да ти кажа право, разочарована съм.

— О? — гледаше я невъзмутимо. — Продължавай.

За мил тя се почуди дали говореше сериозно.

— Добре. Според мен, вече сте правили такава музика. И то по-добре. Песни като „Лице на пода“ например… извинявай, ама това е връщане към стари идеи. „Баруум Блиц“ е къде-къде по-хубава, а сте я правили, кога, преди две години ли беше?

— Три.

За известно време настъпи мълчание. Спускаха се по завоите на високия скалист бряг, за да излязат на крайбрежната магистрала.

— Крис, съжалявам, че ти казах всичко това, но ти настоя и…

— Няма нищо — махна с ръка той. — Щото и аз си мисля същото и тая мисъл ми чука в мозъка — и се изсмя презрително. — Истината е, че новият албум е пълен боклук и знаеш ли защо? Всеки път е все едно и също. Постоянно им повтарям на тия тъпанари, ама кой ти слуша. Във всеки случай резултатът е пълна каша. Нищо не им влиза в главите…

— Те какво казват?

Той поглади с длан бедрата си.

— Отначало не искаха да ме слушат. И тъй като аз не млъкнах, стигнахме до бой… Божичко! Беше преди няколко вечери и аз така заврях главата на Роли в барабана му, че двама от техниците дойдоха да ни разтървават.

— Ами Найджъл? Вие с него сте толкова добри приятели…

— Ха! Найджъл! — разсмя се Крис. — От него помощ не чакай. Така си е навирил носа, че с него не може да се говори. Всеки път, като се опитам да му обясня кое що, оная проклета кучка Тай почва да си пъха гагата, нещо, което прави откак е с нас — той скръсти дългите си ръце пред себе си. — Вече не върви сълзливата музика, Даян, казвам ти…

— А твоят импресарио, Крис, не може ли да оправи тая каша? В края на краищата той…

Крис отметна глава назад и избухна в саркастичен смях.

— Не, мила, не. Бено… Бено е такъв подстрекател, че няма що. Преди няколко седмици отидох да се видя с него — тая говняна история тъкмо бе избълвала от нужника — той бръкна в ботуша си и извади цигара с марихуана; запали я, дръпна и предложи на Даяна. Тя отказа и той продължи: — Не го знаеш Бено, нали? Е, той може да изстиска отровата от кобра, стига да му отърва. Въпреки туй седнах аз с него, mano a mano[5] както се изразяват ония на Булеварда, и му разказах всичко. А той: „Трябва да имаш търпение, Крис, нали ги знаеш какви са — избухливи като барут. Необходимо е време.“ И аз, като стопроцентов наивник, седнах да чакам. Тогава ми пристигна Найджъл с най-противните текстове, които съм чувал. По-точно звучаха така, сякаш бе откраднал всички идеи от предпоследния ни албум. Идиотска история!

Колата започна да се изтегля надясно по магистралата, за да отбие в алеята за „Джак ин дъ Бокс“. Крис се наведе напред и зачука с юмруци по преградата, отделяща шофьора. Не я дочакал да се смъкне до долу, той се разкрещя:

— Не там, по дяволите, казах ти „Полинезийския“!

Преградата се плъзна обратно нагоре и лимузината се вля отново в оредялото движение.

— Та тъкмо тогава се сбихме — продължи Крис, сякаш изобщо не бе прекъсвал разказа си. — Ама те, казвам ти, се държат като истински тъпанари. И тъй, една нощ Найджъл идва при мен и ми разправя, че Бено бил бесен, защото изоставаме в студиото и ако не изкараме навреме проклетата дългосвиреща, ще пропуснем началната дата на турнето. А нали знаеш — фокуси всякакви — пускат един сингъл точно преди турнето, после изстрелват с албума част от него. Бизнес хватки, маце. Казвам му, абе, тъпунгер, ако си беше свършил твоята идиотска работа, песните щяха да са готови, за да направим тавата, а сега, какво? Всеки ми вдига стойки и всичко е до никъде. А тоя мухльо, знаеш ли какво ми каза? Прав си, вика, Крис, ама ти си тоя, дето вдигаш стойки. Ние си имаме установен стил и той ни дава хляба, вика, и ме сочи с пръст. Никой в тоя оркестър няма да го промени. Ще продължим да правим същата музика както досега, докато почитателите не ни кажат, че повече не искат да я слушат и това ще е краят, ясно?

Те приближиха дълга, ниска тръстикова постройка откъм крайбрежната страна на магистралата. Лимузината намали ход и спря, за да изчака насрещните коли, след това плавно зави и величествено се понесе по грубата чакълеста алея. Шофьорът, застаряващ мъж с едра челюст и сипаничаво лице, слезе и им отвори вратата. Двамата тръгнаха по широките тъмни дървени стъпала и минаха покрай двете големи дървени божества Тики, които пазеха входа.

Вътре беше тъмно. Светлокоса жена в саронг в зелени и сини цветове ги посрещна и поведе през основния ресторант, облицован с тръстикови стъбла, към оградения със стъкло вътрешен двор. От скосения таван висеше хамак. Жената ги настани на една маса с изглед към океана, чиито вълни неспирно заливаха кафявия бряг. Пръските от пяната отскачаха някак неохотно във въздуха, улавяха слънчев лъч и посипваха водната повърхност с мънички пъстроцветни дъги — илюзорни мостчета за незнайно къде.

Даяна мълчаливо изчака, докато поръчаните питиета — ром с гъст плодов сок в издълбана кокосова черупка — бяха сервирани. Тя извади кафявата пластмасова сламка с формата на Тики и я изви.

— Крис, искам да те питам нещо. Не че работата ти не ме интересува, но… защо не сподели всичко това с Маги?

— Откъде знаеш, че не съм?

— Ами нямаше да го разказваш на мен. Не си седнал да проучваш общественото мнение, нали?

Той се усмихна леко.

— Така е — постави ръце върху менюто на масата. — Виж какво, Даян, не ме разбирай грешно. Аз обичам Маги, наистина я обичам. Но понякога, как да ти кажа, на нея й е трудно да разбере… тъй де, знаеш каква е на тема музика. Тя не може да допусне в една бонбониера да попадне червей и затова просто не го вижда, нали разбираш какво искам да кажа?

Даяна разбираше, но попита:

— А откъде знаеш, че аз ще го видя?

Той взе сламката от ръцете й, счупи я на две и вдигна рамене.

— Просто имам такова чувство. Трябва да ти призная, че… — и се ухили като дете.

— Какво смешно има?

— Ами когато Маги ни запозна, веднага те познах.

— Как тъй си ме познал, ние никога не бяхме се виждали преди.

— Сетих се къде аз съм те виждал — в Удсток.

— О! Но това е невъзможно — засмя се Даяна. — Та там имаше повече от половин милион души. Как си могъл да…

— Ти седеше най-отпред, съвсем близо до подиума и, знаеш ли, много е странно, но и до днес си спомням какво си помислих тогава: „Дявол да го вземе, откъде е намерило това маце тия джинси?! Аз търся такива откак дойдох в Америка.“ — той потърка нос. — Третата вечер продължихме доста до късно… мисля, че беше неделя. Да, точно така. Помня, че стана някаква разправия с шефовете на „Еърплейн“.

— Нещо не ми е ясно. Искаш да кажеш, че си ме запомнил с джинсите?

— Не ми разправяй, че си забравила — пак се ухили той. — Боже, та още на първото парче ти стана и си свали блузата…

— О, да, да. Спомних си.

— Лесно ли се забравя такова тяло?

— Ще ми се да мога да кажа, че бях там в подкрепа на мира и любовта.

Той я изгледа учуден:

— Какво значение има защо си била там?

— Всъщност преживявах тежък период. Бягах от всичко, което не исках да виждам. Всеки път, когато оркестрите преставаха да свирят, в главата ми започваше да звучи една пиеса за пиано, която баща ми често обичаше да слуша. Като малка заспивах с нея. От тогава като я чуя, все плача. Остана ми свързана с него.

— Коя е тая пиеса?

— „Паван[6] за една мъртва инфанта“ от Морис Равел.

— О, знам я — кимна Крис. — Преди години в Сохо попаднах на един дядка, който не отлепваше чашата с джин от устата си, но успя да ме научи да свиря малко на пиано. По цели нощи свиреше този „Паван“ и ронеше сълзи в чашата си. Quel triste, повтаряше той, — quel triste[7]. Клетият нещастник. Той…

— Ей, Крис Кър! Това ти ли си, бе човек? Не мога да повярвам!

Двамата вдигнаха глави: до тях се бе изправил набит, небрежно облечен човек с дълги, засукани нагоре мустаци, пожълтели в краищата от никотин; дългата му сплъстена коса беше вързана на опашка. Носеше пребоядисвани, избелели джинси и тениска с надпис „Сан Диего Стейт“, чиито ръкави висяха разпрани на раменете му.

— Здрасти, Крис Кър! Скива ли как те познах! — усмивката му разкри кафявите зъби и червени венци. Не обърна никакво внимание на Даяна. — Нали ме помниш, бе човек. Майк Бейтс. Запознахме се в гримьорната. Ню Йорк. В Музикалната академия, нали се сещаш, дето сега е Паладиума. Беше през… а, да… шейсет и шеста, зимата. Тогава вие още бяхте никой. Служехте за фон на Чък Бери.

— Не мога да се сетя.

— Хайде де, не можеш! — усмивката му се превърна в гримаса. — Чиста ямайска ганя. Екстра качество — той имитира дръпване от цигара с наркотик.

— Виж какво, ние тъкмо обядваме и обсъждаме…

— Ей, ама тая случайна среща — прекъсна го другия, — ау, та това трябва да е карма — играеше си с широката кожена каишка на часовника си. — Каква зима беше тогава, а? По улиците сняг, студ на кутийки. Вие още бяхте никой. А гле’й сега ’къв си станал! — той сложи ръце на облегалката на стола от съседната маса. — Аз не вършех кой знае какво тогава, а и сега — месестите му рамене се вдигнаха и спуснаха — кажи-речи пак е същото — той заклати стола. Правя тук и там по някоя далаверка, не пада много, ама ако ти…

— Без тия — отвърна Крис. — Вече ти казах, в момента обсъждаме нещо много важно. Затова, ако обичаш…

— Ама, слушай, няма да ти отнема повече от две минути, обещавам — той побърза да седне; столът изпъшка под огромното му туловище. — Имам план, който току-що измислих. Всичко е изчислено.

— Не разбирате ли от дума? — намеси се Даяна, като видя, че Крис е на път да кипне.

— Виж к’во, друже, като начало ни трябват малко мангизи. А ти имаш достатъчно мангизи за профукване, знам със сигурност. Само малко финансиране…

— Ето ти! — прекъсна го Крис, като го хвана отзад за тениската и го изправи на крака.

Даяна стана и се затича да повика управителя. Той се появи веднага. Редом до тъмнокожия мъж вървеше як мексиканец — пазител на реда в заведението. Управителят щракна с пръсти и мексиканецът пъргаво заслиза надолу по стълбите. Другият подвикна след него нещо на уличен испански и мексиканецът издебна изотзад Майк Бейтс, дебелите му пръсти се впиха като стоманени клещи в раменете му и го дръпнаха с такава сила, че на онзи зъбите му изтракаха.

В това време Крис се нахвърли върху Майк и го хвана отпред за тениската. Даяна се спусна към тримата, без да обръща внимание на предупрежденията на управителя, вмъкна се между тях, удряйки се в рамото на Крис. Той дишаше тежко, разширените му докрай зеници святкаха диво.

— Крис — заговори тя тихо, като го дърпаше все по-силно. — Пусни го. Остави на мексиканеца да се оправя с него. Той е в ръцете им, Крис — гласът й звучеше монотонно, като майка, която утешава детето си. — Те ще го изхвърлят от тук веднага щом го пуснеш. Чуваш ли, Крис.

Той се отдръпна с неохота; мексиканецът повдигна Бейтс и го изтика навън от терасата.

— Копеле! — крещеше Бейтс. — Не вярваш ли, че ще поделим печалбата? К’во е за теб някоя и друга хилядарка! Не се държеше така, когато дъвчехме марихуана в шейсет и шеста. Педераст такъв!

След малко той изчезна, блъскан от мексиканеца през тъмния ресторант и изхвърлен извън заведението.

— Моля за извинение — закърши ръце управителят и опита да се усмихне без особен успех. — Така е то със звездите — рече за оправдание. — Често ви се случва, нали? Истинско мъчение! — и цъкна с език като скърбяща старица; после вдигна ръка и заглади назад лъскавата си коса. — Моля ви, не оставайте с лошо впечатление от нашия ресторант. Хайде, хапнете нещо. Обядът ще бъде за наша сметка.

Той се обърна и защрака с пръсти, сякаш удряше кастанети. Веднага се появи келнер.

— Мръсни паразити — говореше Крис, докато Даяна го водеше обратно към масата. — Срещнат те веднъж и почнат да си въобразяват, че си им длъжен цял живот. Божичко, как ми вдигат кръвното!

Започна поднасянето на обяда — един безкраен парад от блюда, който отрупа масата им: димящи скариди, полуотделени от едро насечените им червени черупки, които лъщяха като лакирани; пържени уон-тони[8], залети с подсладен лимонов сос; печена патица; пържен ориз и още по една напитка в кокосова черупка. Управителят седеше прикрит под навеса и дискретно следеше всяко тяхно движение — току щракаше с пръсти и келнерът се появяваше да поднесе нещо, изчезваше и пак се появяваше и също като асистент на фокусник се олюляваше от товара на таблата си.

— Божичко! — възкликна най-сетне Крис, хвърляйки в купчината пред себе си последния оглозган кокал. — Чувствам се като в помийна яма.

Даяна остави чашата с кафе на масата.

— Говориш тъй, сякаш не владееш положението. Разрешението е много просто — щом не издържаш повече в оркестъра, напусни го.

— Това беше първото нещо, което ми каза и Маги.

Той избърса мазните си устни със смачкана хартиена салфетка; управителят тутакси щракна с пръсти и келнерът започна да разчиства масата. Когато останаха сами, Крис продължи:

— Не вярвах, че двете с нея ще сте на едно мнение. Тя е още като дете — той направи неопределен жест. — Ти съвсем не си наивна, Даяна. И знаеш, че по-лесно от това няма. Не, за нищо на света!

— Какво, искаш да кажеш, че не можеш да напуснеш току-тъй ли? Знаеш, че всеки договор може да бъде развален — той мълчеше, загледан през прозореца. Синевата на океана се губеше в яркия слънчев блясък. — Интересно ми е, Крис, какво искаш да правиш всъщност?

— В смисъл, ако имах право на избор ли?

Тя кимна. Той се загледа с поглед, обърнат навътре към себе си и това придаде на лицето му тъжен вид. Сърцето й се сви, като го гледаше в такова състояние. Изглеждаше съвсем друг човек, нямаше нищо общо с дръзката, жизнерадостна поп звезда, която подскачаше из сцената сред виковете от петдесет хиляди юношески гърла.

— Не знам — отвърна той след доста дълго мълчание; беше се отвеял надалеч. — Не искам да губя този оркестър. Ние сме група… всички са ми приятели, които познавам от близо петнайсет години. А лепките идват и си отиват, носят ти по някой наркотик, за да се сближат с теб. Те са част от бизнеса, нали разбираш, но след време ги отлепяш и ги захвърляш. Те може и да си мислят, че са станали вътрешни хора, но изобщо не е така. Никой от нас не ги допуска толкова близо до себе си; живеем безкрайно изолирано — той се изсмя късо. — Понякога си мисля, че това чувство ни прави по-особени, сякаш сме кръвно свързани. А колкото до състава… всички ме обичат повече, отколкото са ме обичали баща ми или майка ми. Затова ми се ще да останем завинаги заедно. Заедно. Заедно срещу света, разбираш ли, както беше в началото. Но… — стисна юмруци и жилите на врата му изхвръкнаха — напоследък нещо не е наред. Не знам какво е, но го чувствам — погледна я право в очите и по гърба на Даяна полазиха тръпки. — Това „нещо“ си има собствен живот, не може да бъде овладяно и е на път да ни погълне живи.

Крис целият трепереше от вътрешно напрежение. Даяна го разбираше добре. Това беше същият онзи емоционален заряд, който я изпълваше минути преди да излезе пред камерата: тръгва от краката, кара мускулите да подскачат и когато спазмите я ударят в коленете, знаеше, че е време да тръгва.

Крис изведнъж удари масата с длан; ударът беше толкова силен, че кафето се разплиска извън чашата й.

— Ей — извика той, — знаеш ли какво ще направим сега? В лимузината е оня звяр от „Харли“ — той се усмихна широко, възвръщайки момчешкото си поведение; протегна се и я хвана за ръката. — Хайде да запрашим нанякъде!

И те полетяха високо над ленивата седефена морска шир върху кървавочервения мотоциклет. Издутият му прозрачен корпус подсилваше като рефлектор цвета на металните стъпенки. Мощният двигател туптеше и вибрираше между краката й. Ръцете на Даяна бяха обвили кръста на Крис и тя чувстваше напрегнатата твърдост на мускулите му; само за миг се сети за Маги, която отказваше да се качи на мотора.

Гърдите й се притискаха в благосклонната стена на превития му гръб; горещият вятър сякаш със злоба жулеше лицето и развяваше дългата й коса; слънцето пареше голите ръце и се разливаше в присвитите й очи като течно злато.

Крис форсира двигателя и „Харли“ подскочи като същински кон, понасяйки ги все по-стремглаво напред. Даяна имаше чувството, че се надпреварват с времето, оставяйки зад гърба си бреговата ивица като едно размазано петно от кафяво, охра, зелено, бяло и червено, което нямаше нищо общо с тях; сила като огнена стихия бушуваше във вените й. Какво въодушевление!

Възторг, който нямаше край…

[1] Американски скулптор и художник (1898–1976) — Б.пр. ↑

[2] Американски художник, роден 1923 г. — Б.пр. ↑

[3] Френски художник (1883–1955) — Б.пр. ↑

[4] Хилядагодишното царуване на Христос, според Новия завет (рел.); ера на благоденствие, щастие, справедливост и мир (прен.) — Б.пр. ↑

[5] Ръка за ръка (ит.) — Б.пр. ↑

[6] Бавна, тъжна мелодия или песен (фр.) — Б.пр. ↑

[7] Колко тъжно (фр.) — Б.пр. ↑

[8] Вид кнедли, пълнени с мляно свинско месо. — Б.пр. ↑

Трета глава

Доста време тя седя зад волана на мерцедеса, без да помръдне. Бел Еър тънеше в спокойствие и тишина. Дори накъсаният шум от автомобилното движение по булеварда Сънсет не стигаше до тук.

Скрита от поглед, беше спряла в самото начало на широката, посипана е натрошен мрамор алея за коли пред дома на Рубънс и се колебаеше дали да продължи навътре. Самолет прониза облаците над нея по посока на международното летище на Лос Анджелис.

Погледът й обходи високите очертания на джакарандите[1], опасващи предната част на имението, ала видя само това, което беше в съзнанието й — масивния начупен силует на Ню Йорк, който не преставаше да диша и при залез, и при изгрев-слънце, изпълвайки я със силата на богиня. Този велик кинетичен град прорязваше съзнанието й като победен вик.

Полуотворените й устни изпуснаха тих звук — сякаш това беше призракът на онзи вик, отслабнал от времето и разстоянието. Облегна се назад в прохладната кожена седалка, пръстите й лекичко погалиха извивката на волана.

Над западното крайбрежие настъпваше вечер. Ала до слуха й не долиташе нищо друго, освен ехото от победния вик, което опияняваше съзнанието като вино, докато мислите й се опитваха да уловят същността на онази крехка, гранитна душа. Туп-туп, туп-туп, леко трепкаше пулсът в гърлото, в китките й. Марк, Марк, силно биеха ударите на сърцето. Сълзи замъглиха очите й, тя прехапа устни и си помисли: „Мръсник такъв!“.

С рязко движение завъртя ключа на двигателя, бутна лоста на първа и подкара по алеята към къщата на Рубънс. Тя се оказа наистина много навътре — огромна къща с оранжеви испански керемиди и няколко свода, боядисани в бяло. Ослепителната белота се омекотяваше от розовото сияние на невидимия оттук Холивуд, който осветяваше небето така, както лъжлив жрец би раздавал благословия.

Дванайсетте тополи, покрай които мина, й навяха хлад и тъга. Лицето на помощника на мексиканския градинар, който профуча край нея върху хондата си на път за дома, беше безизразно.

На позвъняването отвори Мария, икономката, която също се бе приготвила да си върви.

— Buenas tardes[2], сеньорита Уитни — поздрави я тя с лек поклон. — Сеньорът всеки момент ще се върне от корта.

— О! — възкликна Даяна. — С кого играе?

— С никого, сеньорита — усмихна се Мария. — Пуснал е машината.

Тя пропусна напред Даяна и затвори тихо вратата. Даяна продължи по коридора, хвърли поглед на огромната картина на Ел Греко върху лявата стена и през сводестата врата влезе в гостната.

От остъкления портал на задната стена видя да се приближава Рубънс. Беше облечен в бели шорти и фланелка с по два тъмносини канта отстрани. На рамото му висеше бяла кърпа. Едната ръка беше стегната с лента в бяло и синьо. Зад него, осветен от прожектори, се виждаше една трета от плувен басейн с олимпийски размери, а отдясно — ъгъл на тенис корт. Рубънс й се усмихна отдалеч.

— Значи дойде все пак.

— Защо, съмняваше ли се?

Той завъртя длан.

— Фифти-фифти. Хванах се на бас със себе си.

— И кое фифти си избра? — тя се доближи до него.

— Печелившото — ухили се Рубънс и отиде до бара, за да приготви нещо за пиене.

— Май ме излъга.

Той й наля бакарди и го подправи с лимонов сок.

— Винаги съм честен към себе си.

— И напълно сигурен — добави Даяна и пое студената чаша.

— Въпрос на тренинг — отвърна той и отпи голяма глътка от водката си. — Толкова пердах съм ял от побойници навремето.

Даяна се разсмя, смятайки, че я поднася, но изведнъж се сепна и сведе поглед към чашата си.

— За малко нямаше да дойда.

Рубънс не каза нищо. Извади цигара от тънка златна табакера и я запали; процеди дима през събраните си устни и изтръска пепелта в пръстта на една саксия с малък кактус.

От дълбоката й мъка се роди интуитивното предположение, че той ще каже: „Какво значение има? Нали си тук? Това е по-важното.“ Затова се изненада, когато го чу да пита:

— Защо? Случило ли се е нещо?

По лицето му се изписа загриженост, а на нея й се искаше да каже нещо друго, да бъде по-безразличен, за да й е по-лесно да стане и да си тръгне, без да се измъчва повече.

— Не ми се говори на тази тема.

— О, хайде — настоя той и се приближи до нея. — Защо да го задържаш в себе си? — взе ръката й и я поведе по трите стъпала към по-ниското ниво на стаята, където във форма на полусфера се извиваше огромен диван в сапифиреносиньо кадифе.

— Е — подкани я Рубънс, след като седнаха, — изплюй камъчето.

Очите й блеснаха:

— Изглежда искаш да си нравиш шега с мен.

— Така ли мислиш? — широко отвори очи той.

— Диалог а ла Реймънд Чандлър…

— Останало ми е от предишния живот, когато съм бил Филип Марлоу. Никаква шега не си правя с теб.

Тя му хвърли бърз поглед.

— Изгоних Марк. Той…

— Това вече ми го каза.

— Ще млъкнеш ли, да ме изслушаш…

— Много по-добре ти е без него, уверявам те.

— Защо? Защото е чернокож ли?

— В днешно време, в днешния век това не е от значение.

— От значение е, не ме будалкай.

— Да, от значение е. Но имах предвид политиката му, а не цвета на кожата му — той отпи глътка. — На доста хора им трябваше време, за да възвърнат на Фонда предишната й слава.

— Славата й нямаше нищо общо с политиката й.

— Нямаше ли? — повдигна той вежди. — О, извинявай, не смятах, че си толкова наивна.

— А какво точно смяташе?

— Каквото ти казах.

Той сложи чашата си върху бялата плоча на ниската масичка пред тях.

— Виж какво, ракетата ти е на път да излети. Нали не искаш нещо да откачи кабела точно сега? — гледаше я право в очите.

— Не — извърна глава тя. — Но това има толкова общо с нас, колкото с мен и Марк в момента. Нещо май се разминаваме, не чувстваш ли? Току-що съм излязла от дълга, стабилна връзка. Изведнъж се появяваш ти и ме караш да се чувствам като махало, което се люлее над дълбока яма. Имам усещането, че всеки миг ще падна в нея.

Рубънс протегна ръка и я докосна.

— Тогава не мисли повече за този мръсник. Той вечно тичаше след…

— Млъкни — прекъсна го тя.

— Какво значение има? — продължи той. — Толкова ли няма да издържиш, ако узнаеш истината? Знаеш ли с кого спеше той по време на снимки? Не се насити на тия долнопробни…

— Престани!

Лицето му беше толкова близо до нейното, че тя забеляза капчиците пот и леко наболата му брада. Но особено силно усети миризмата на плътта му.

— Никога няма да проумея — заговори Рубънс с тих, но съвършено ясен глас — какво толкова беше намерила у Марк Наситър, но се радвам, че си го изгонила — той вдигна ръка и обърна главата й към себе си. — Боли ме като те виждам как изглеждаш, като знам, че още изпитваш някакви чувства към него, към това копеле, което повече от седмица преследва онази петнайсетгодишна малка кучка…

— Ти си знаел?! — Даяна рязко се отдръпна от него и се изправи.

— Чакай, недей…

Без никакво предупреждение тя замахна и силно го удари през лицето. Бузата му пламна.

— Мръсник! Защо не ми каза?

— Сигурна ли си, че щеше да ме изслушаш?

— Ти ме стъпка по същия начин, по който си стъпквал всяка жена в живота си. Това ти е присъщо — очите й го гледаха гневно. — Сигурно не съм наред. Наистина.

Тя се завъртя на пети и изкачи стъпалата към самата гостна. Рубънс я настигна там.

— Слушай, съвсем не беше така, както си мислиш.

Даяна се обърна и го погледна право в лицето.

— Не ли? Лъжец! Да не би да не си знаел за това, когато ме срещна в „Уеърхаус“? Смей да ми го кажеш и що те заплюя!

Стори й се, че той трепна, кръвта се отдръпна от лицето му и то изведнъж, а не постепенно. Видя как тялото му се стегна, инстинктивно разбра как действа той в подобна ситуация: с насилие. И тъкмо затова не можа да обуздае желанието си да го предизвика още повече. Да го подтикне към реакция, която по убедителен начин да й докаже веднъж завинаги, че истински държи на нея.

— Говоря ти сериозно, Рубънс. Остави лъжите за бизнеса. Ти толкова си свикнал да въртиш жените на пръста си, че си престанал да гледаш на тях като на човешки същества. Е, да, но аз съм човешко същество, дявол го взел, и не обичам да ме лъжат. Разбери, че не можеш да се отнасяш така с мен.

Въздухът между тях бе натежал като олово. Сякаш възмущението на целия свят се бе събрало тук — толкова мъчителен беше моментът.

— Добре — заговори той след цяла вечност. — Ето как беше отначало. Обадиха ми се десет минути, след като се случи…

— Благодаря! — прекъсна го тя. — Няма за какво.

— Спри за малко! Нали каза… — той хвана ръката й, но тя така го изгледа, че пръстите му веднага я пуснаха. — Май и двамата не се изслушваме понякога, не мислиш ли? Може би това отчасти е причина за недоразуменията.

— Не желая повече да стоя тук и да слушам измишльотините ти — тя се обърна. — Ти си такъв майстор, че сам не знаеш кога лъжеш. За теб истината няма никаква стойност. Въпросът е какво е най-изгодното за Рубънс в дадения момент. Господи, не зная как е могло да ми трепне нещо…

— По кой начин да те убедя?

Тя разтегли уста в лека усмивка.

— О, по този въпрос не очаквай помощ от мен.

— И ще си тръгнеш просто ей така?

— Защо не? Какво ме задържа тук?

— Ако сега си тръгнеш, няма да узнаеш истината.

— Повярвай ми Рубънс, знам я.

— Все още искам да се пренесеш при мен.

— О, моля те.

Настъпи особена, тягостна тишина. Сякаш се намираха на зелена горска поляна и от телата им бяха смъкнати не само дрехите, но и грижливо отглежданите пластове на цивилизацията. Атавистично напрежение стегна въздуха. Единствено очите им се движеха съсредоточено. Ноздрите им се бяха разширили; сякаш още миг и двамата щяха да оголят зъби и да заръмжат един срещу друг.

— Всъщност ти не искаш да си тръгнеш, Даяна.

Гласът му прозвуча ако не точно заплашително, но поне крайно сурово. Тя много добре схвана забележката му. Сплашването му й беше достатъчно. Болезнено свързваше колко много иска ролята на Хедър Дюел, но нямаше да преклони глава. В края на краищата, колко милиона бяха вложени във филма? Твърде много и Рубънс нямаше да й позволи да се откаже от ролята. Това беше просто една от неговите тактики. Както преди малко се бе въздържал да я засегне, така щеше да се въздържи и сега.

Ами ако не беше блъф? — запита се тя. Рубънс имаше власт. Можеше да го направи. Тогава какво ще стане с мен? Ако бях мъж, никога нямаше да се стигне дотук. Власт. Единственото, което ми липсва, е власт.

Тя се поколеба за миг, но друга мисъл я стресна: Ако този път се оставя да ме притисне, това ще се повтаря отново и отново и никога няма да мога да се измъкна. Никога няма да се сдобия с власт.

— Нали няма да ме отстраниш от филма?

Само по този начин мога да се отбранявам, помисли си тя.

Лицето на Рубънс беше безизразно като маска.

— Знам, че много искаш тази роля, Даяна. Тя ти е необходима.

— Предпочитам да изляза на улицата при Тед Кесъл. Ти превърна ролята в остен, за да ме унижиш.

— Добре — в гласа му прозвуча особена нотка. — Считано от днес, си отстранена от филма.

За момент Даяна реши, че сърцето й спря. Добре ли чу? Не сънуваше ли? Не. Просто криво си бе направила сметката, твърде далеч отиде.

Тя се обърна, прекоси дългата стая и се упъти към коридора. Хвърли поглед на стареца, който Ел Греко бе избрал за модел; удълженото лице му придаваше още по-мъдро изражение; спокойните очи не я изпускаха от поглед.

Сърцето й се късаше, сълзи изпълниха ъгълчетата на очите, но спряха дотам, сякаш силата на волята й не им позволи да прелеят, да се търкулнат по бузите и да я посрамят. Старецът от Испания — с израз на непоколебим евреин — видя срама й, но тя нямаше да допусне Рубънс да го види.

После си помисли за един друг срам, за нещо, което бе заключила дълбоко в себе си, и скръбта й стана още по-непоносима. Потърси утеха от стареца, ала той не можеше да протегне ръка и да я помилва; говореха само изразителните му очи: „Аз оцелях. И ти ще оцелееш.“

Вече наближаваше коридора, когато чу гласа на Рубънс — глас, който идеше от друг свят.

— Моля те, върни се — говореше тихо. — Нищо подобно нямах предвид.

Тя не отделяше поглед от очите на стареца.

— Не можеш ли да ми простиш?

— Защо си толкова жесток? — знаеше, че сълзите блестят в очите й. — Защо трябваше да ми го казваш?

— Ти спечели — отвърна Рубънс. — Не разбра ли?

— Какво съм спечелила? Това не е състезание.

— Напротив — непринудено рече той, — състезание е — сега гласът му звучеше поучително. — И ти го знаеш много добре.

— Тогава как бих могла да те победя?

— Когато кракът ми понечи да те стъпче, ти го изви настрани. Каза не, въпреки че желаеше тази роля повече от всичко друго.

— Малко повече от всичко друго.

За пръв път от едва ли не цяла вечност той се усмихна — мило, сърдечно, приятелски.

— Това „малко“ те разграничава от…

— Шантонерките.

— … всекиго друг — той се приближи. — От всекиго — ръцете му я обгърнаха и тя не се отдръпна. — Ти не се страхуваш от мен. Това ценя в жената — прошепнаха устните му и я целунаха по врата. — Много повече отколкото предполагаш.

— Значи ме сплаши, за да…

— Не — поклати глава Рубънс. — Ти ме сплаши. В момента, в който разбрах, че наистина ще си тръгнеш, вече знаех, че не мога да допусна това да стане. Бих направил всичко…

— Всичко, което поискам? — гласът й беше много тих.

— Да — отвърна той още по-тихо, заравяйки глава в извивката на врата й.

Даяна инстинктивно вдигна ръце и провря пръсти в гъстата му коса, тялото й се притисна плътно в него. Усети замайване — като че ли силна миризма на мускус изпълни ноздрите й — и потърси опората му.

Но той вече плъзгаше длани надолу по тялото й. Тя остана неподвижна, доколкото й позволяваха силите, с пръсти, вплетени в косата му. Ала щом усети, че започна да откопчава роклята и да я издърпва от раменете й, цялата потръпна.

Силен стон се изтръгна от нея, когато пръстите му нежно се спуснаха по кожата на бедрата и най-неочаквано устните му се впиха в окосмения хълм. Езикът му се стрелна навън и докосна вътрешността между бедрата й. Мускулите й трепнаха и тя изпита чувството, че цялата й сила изтича от краката. Наведе се напред и силно притисна гърдите си в жилавия му гръб, отърквайки се с леки движения нагоре-надолу в нежния връх на езика му.

С всеки нов прилив на удоволствие ставаше все по-непохватна; сърцето й лудо биеше; устните й бяха полуотворени. Силни конвулсии започнаха да разтърсват бедрата й.

— О, Господи! — промълви Даяна, усещайки оргазма да я облива. Пъпките на гърдите й нежно се отриваха в кожата на гърба му; разтапяше се от огромно удоволствие.

След малко тя легна върху него и започна да го гали с пръсти, влажни от собствения й секрет, докато очите му се изпълниха с блясък. Дълбок стон се изтръгна от гърдите му при съприкосновението на топлата им плът; тя потръпна от наслада, когато го почувства как прониква дълбоко в нея.

Накрая шепотът на палмовите дървета ги унесе в сън там, където лежаха — на килима до огромната камина от розов и сив мрамор с висока празна полица.

Първа се събуди Даяна. Беше късна вечер. В къщите наоколо екраните на телевизора светеха ярко. Тя погледна спящото му лице и нежно помилва овала на брадичката и бузата, която бе ударила. Той отвори очи.

— Не бива да има такова нещо — прошепна Даяна. — Състезание. И то между двама души.

„Които се обичат“, добави тя в себе си, непосмяла да го изрече гласно.

— Важно е — погледна я Рубънс — да можеш да побеждаваш, защото този град е пълен с глупаци. За тях голямата цел са парите. Не могат да разберат, че колкото повече се осланяш на парите, толкова по-неустойчив ставаш, мозъкът ти омеква от бездействие и почваш да взимаш погрешни решения.

Даяна сложи ръка върху гърдите му, за да почувства по-осезателно как диша и се вгледа в тъмните, блестящи очи.

— Силата на волята — говореше той — е далеч по-добро оръжие от парите, защото тя действа непрекъснато. И има нужда единствено от теб. Но никой не може да ти даде такъв съвет. Ти сама трябва да стигнеш до това заключение, както направих аз. На авеню Си в Манхатън никъде няма пари. Необходимо е време, за да се измъкнеш от онази дяволска дупка, като наред с това се мъчиш и да оцелееш.

Рубънс леко се измести към нея и Даяна усети, че тялото му се напрегна и стана твърдо като камък.

— Неведнъж съм се прибирал вкъщи по тъмно, с окървавено лице, с пукната челюст… а да не говорим за носа — толкова пъти ми го разбиваха, че по едно време обърках сметката — Рубънс се изсмя с къс, горчив смях, който прозвуча като лай на отмъстително куче. — Ах, как си падаха по мен тия украинци! „Ей, чифут, подвикваха; ела насам, чифутче, имаме подарък за теб.“ Юмрук в стомаха, коляно в слабините, ремък в лицето. „На ти сега награда, нареждаха — те, задето уби Христос, лайно такова!“

Момчетата се нахвърляха върху мен с хладнокръвен, систематичен гняв; като че ли родителите им бяха втълпявали невероятната жестокост на германците към европейците. Беше кошмарно. Имах чувството, че дори и в поражението си нацистите са възкръснали чрез децата на своите жертви, мамейки по този начин смъртта, за да станат безсмъртни.

Даяна лежеше, обвила ръце около него и усещаше, че нещо продължава да го терзае отвътре. Рубънс дълго мълча и тя реши, че разказът е свършил.

— Един от тях — заговори той тъй неочаквано, че Даяна се стресна — винаги вървеше начело. Беше едро момче с чорлава коса и бледи сини очи. Носеше ризата си разкопчана дори и насред зима, та да се вижда сребърното му кръстче. Започнах да си мисля, че го носи, за да му напомня какъв е.

Във всеки случай първо неговия глас чувах, когато ме пресрещаха; неговият юмрук беше първият, неговото коляно, неговият смях… неговата плюнка в лицето ми.

О, аз се отбранявах, но те бяха по-големи от мен и бяха много. Майка ми се разплакваше като ме видеше окървавен, но дума не казваше на баща ми. Първия път, когато той видя счупения ми нос, взе ръцете ми, сви ги до болка в юмруци и рече: „Още ли не си се научил да се отбраняваш? Имаш пестници, ползвай ги!“

Доста време след този случай аз не посмях да изляза навън. Бях сигурен, че ония ме причакват някъде. Знаех, че „те“ не бяха страшни, страшно беше едрото момче със сините очи. То ме преследваше в сънищата така, както наяве ме наказваше за моите въображаеми грехове.

Най-после реших да изляза. Беше една събота през лятото и много се надявах всички да са отишли на плажа в Брайтън. Отминах няколко пресечки, без да видя нито един познат; имах чувството, че съм чужденец в собствения си квартал и затова реших да дам воля на негодуванието си. Погледнах надолу към ръцете си и ги стиснах в юмруци. Прав беше баща ми, поне отчасти — трябваше да използвам нещо… нещо, което да открия в себе си и с което да се защитавам. Знаех, че въпросното нещо не са юмруците ми, но аз не притежавах само юмруци.

В този момент вдигнах поглед и видях бялата Кади. Това беше един кадилак, който веднъж или два пъти седмично обикаляше квартала. Знаех горе-долу какво продава. Колкото до наркотици, за тях само бях подочул. Бялата Кади зави по Ийст Фърст Стрийт, аз застанах до стълба на ъгъла и я проследих с поглед. Тя спря недалеч от мен, пред един жилищен блок. В същия момент от тъмния вход излезе една фигура. Разпознах момчето със сините очи. То подаде на мъжа в бялата Кади няколко банкноти и в замяна получи няколко целофанени пликчета.

През следващата седмица проследих няколко пъти бялата Кади по Ийст Фърст Стрийт и тя неизменно спираше пред същия вход, но повече не видях момчето със сините очи да излиза оттам. Два-три пъти пратката взимаше едно от другите украинчета. Забелязах обаче, че много често те спираха някое случайно минаващо покрай входа момче и го пращаха да занесе пратката. Ала никога не ползваха едно и, също дете повторно.

Следващата събота валеше. Плаж нямаше. Измъкнах се от къщи и поех по авеню Си, право към Ийст Фърст Стрийт. По едно време видях насреща си бандата украинци, но успях навреме да се шмугна в магазина за плодове на стария Вчижик. Бяха се упътили към центъра на път за подвижния театър на Лоуи. Момчето със сините очи не беше с тях и аз знаех защо.

Тръгнах по Ийст Фърст и застанах точно срещу входа. След десетина минути вече бях прогизнал, а след още десетина започнах да треперя от студ, макар да беше топло. Най-сетне чух свистенето на гуми, което не можех да сбъркам с никое друго; знаех, че бялата Кади е влязла в улицата.

Колата спря малко след като ме подмина. За момент не се случи нищо. После прозорецът встрани от мен се отвори и чух някой да подвиква: „Ей, малкия, ей!“. Погледнах нататък. Една ръка ми махаше: „Ела за малко!“. Приближих до отворения прозорец. „Тия мангизи са за теб. Иди да занесеш пакета в апартамента на шестия етаж отсреща.“ Дебел пръст посочи блока на момчето със сините очи.

По стълбите започнах внимателно да отвивам пакета. Вътре имаше три целофанени пликчета. Отворих и тях и продължих нагоре по смрадливите стълби до последния етаж. Чух да тръби радио, звуците заглушаваха барабаненето на дъжда по покрива. Скрих пакета и почуках на вратата.

В първия момент момчето не ме позна. И как ще ме познае — аз бях последния човек, когото е очаквал да види. Стоях търпеливо, докато ме огледа добре. „Ти май още не си си научил урока, чифутче, заговори най-сетне той, трябва да оправя тая работа“ и замахна, но аз отскочих настрани. „По-добре не се захващай, рекох му, у мен е стоката ти.“

Той, естествено, беше толкова оглупял, че не прие думите ми за истина. Повярва ми едва когато изсипах съдържанието на първото пликче в мивката и пуснах водата. Тогава каза: „Не изхвърляй и другите, имам нужда от тях.“ „Но те са у чифутчето“, отвърнах му и извадих второто пликче. Не бях виждал човек да се моли така, в буквалния смисъл — да падне на колене и да се моли. Видях белезите по ръцете му. Изпитах отвращение към него. Изсипах и второто пликче в канала. „Остана само едно“, казах. Той ме погледна — красивото синьо в очите му беше изчезнало, сега бяха мътни като кал.

„Ето“, разклатих аз третото пликче над ръката му, „това е подарък за теб от чифутчето“ и пуснах пликчето в треперещата му длан. „Не разбирам много от тези неща“, продължих, „но какво мислиш, че ще стане с теб, ако си боцнеш във вените прахчето, което съм добавил вътре?“ и загледах ужаса, който започна да изпълва почти безжизнените му очи. После се обърнах и си тръгнах. Ала изразът, изписан на лицето му, се вряза завинаги в паметта ми.

В последвалата тишина Даяна почувства как напрежението постепенно изтича от тялото на Рубънс; имаше чувството, че двамата се носят по течението на подземна река. Дишането му се успокои и той се унесе в сън.

— Рубънс… какво стана с момчето? — тихо попита Даяна. — Успя ли да пресечеш пътя на хероина?

Той не й отговори веднага; обърна се към нея и я прегърна с две ръце, както го бе прегърнала и тя.

— Това няма значение — нежната му целувка почти я просълзи. — Не това е същественото в случката — шепотът му беше толкова тих, че можеше да се сбърка с повея на вятъра. — Хайде да спим, скъпа.

— Властта — говореше Мариън, — това е, което привлича човек в Холивуд. Тук е съсредоточена повече власт, отколкото в който и да е друг град на света. О, с изключение на Вашингтон — той се изсмя язвително. — И само да не пожелаят да имат парите ни!

Те вървяха покрай снимачната площадка, провирайки се между трите огромни камери, наподобяващи динозаври.

— Идването в Холивуд е последното ми изпитание като човешко същество.

От Мариън лъхаше характерната английска надменност, едно подчертано дистанциране от останалите обикновени граждани на света, които не са имали щастието да бъдат поданици на Империята. Това обаче ме накърняваше неговата привлекателност, защото беше част от своеобразния му местен патриотизъм, от постоянното му връщане към идеалите на деветнайсети век. Човек оставаше с впечатлението, че в главата му не се върти нищо друго, освен мисъл за твоите собствени интереси.

— Можех да продължа в театъра до края на живота си. От малък съм мечтал за това — да стана част от Уест Енд и, естествено, от Бродуей. Но с успеха човек се променя, това е самата истина. Да вземем например теб. След „Кралско червено“ ти, тъй да се каже, изплува на повърхността. Публиката узна за теб всичко, до най-интимните подробности, нали ме разбираш? Това не може да не промени живота ти. В моя случай успехът, който постигнах в театъра, ме накара да копнея за други… по-възвишени неща. Реших да дойда в сърнето на властта, за да проверя, първо, дали ще мога да оцелея и, второ, дали ще мога да придобия тази власт — той взе ръката й. — Но човек доста бързо разбира, че дори само да оцелееш тук, вече означава победа, която съвсем не е без значение. Мнозина от големите не оцеляха и знаеш ли защо?

Студиото започна да се изпълва с актьори и снимачен екип и Мариън я отведе настрана, в последното полутъмно, спокойно, сиво кътче. Обърна се и я погледна право в лицето.

— Защото в началото човек е всецяло отдаден — и подчерта думите си с жест на ръцете, — всецяло погълнат от мисълта да придобие власт. И в един момент започва да мисли, че това е краят, той е постигнал всичко — Мариън беше започнал да шепне, ала думите му тежаха повече, отколкото ако ги бе изрекъл с пълен глас. — А не е така, Даяна. Най-трудното е да се научиш да използваш интелигентно властта си, след като веднъж си я придобил — лицето му помръкна. — Не властта е тази, която развращава, а неумението да я използваш.

Зад тях шумът беше стигнал връхната си точка; навсякъде сновяха хора, които заемаха местата си.

— Мила моя, мисля, че вече е твърде късно за нашия приятел — Даяна разбра, че говореше за Джордж, — но не и за теб. Контролът над него е, несъмнено, моя работа, затова искам да знаеш, че в случай на ново стълкновение просто го отмини и ела при мен. Ти си достатъчно блестяща актриса, за да позволиш, хм, отклоненията на нашия приятел да те разстройват. Той иска тази роля и мисля, че е прав. Но му е трудно. „Хедър Дюел“ безспорно е писан за жена — за теб — затова неговото негодувание често ще избива — Мариън се засмя, този път със звучен, приятен глас. — Джордж може през цялото време да се държи като свиня, но като двойка на екрана вие имате излъчване, получава се нещо вълшебно. Ама и аз, нали съм си умен, взех, та му показах вчерашното буйство, което заснех. Може да е всякакъв, но не е глупак, този наш приятел. И постъпи съвсем по мъжки, като призна, че зная какво правя — Мариън отново се засмя и се обърна към приближаващата се фигура: — Джордж! — възкликна той. — Ела да се запознаеш отново с главната героиня!

— Да — каза Ел-Калаам в телефонната слушалка, — точно така е, господин президент. Току-що разговарях с министър-председателя на Израел. Дадох слушалката и на дъщеря му, за да я чуе и той се убеди, че е жива и здрава. Поне засега — Ел-Калаам погледна към Беярд Томас. — Вашият държавен секретар ни дойде като допълнително възнаграждение.

Естествената червенина изчезна от лицето на Томас; то стана бяло като косата му. Малките сини очи също изглеждаха избледнели. Той заби поглед в китките си. Като че ли трепереше.

В дъното на стаята седеше Джеймс, полуоблегнат на библиотеката. Дишаше по-леко, ала локвата кръв около него беше голяма. Хедър и Рейчъл го наблюдаваха.

— Какво казахте, господин президент? Не ви чух добре. Тия презокеански връзки… Не, няма значение.

Ел-Калаам продължаваше да гледа в Томас, очаквайки да срещне погледа му. Ала американският секретар се бе вторачил в китките си. Ел-Калаам изведнъж се изхили.

— Вашият секретар току-що подмокри гащи, господин президент — и зацъка с език. — Какъв срам! — лицето му стана сериозно; погледна хронометъра си. — Сега тук е десет часа и двайсет и четири минути сутринта. Довечера в шест ще чакам да ми се обадите и да ми съобщите, че нашите тринайсет братя са освободени от затвора в Ерусалим. Утре до осем сутринта ще трябва да сте изпълнили нашите искания. Знаете какви са. Повече няма да преговаряме. Ако до последната минута на този срок не чуем по местното радио на сто и трийсет мегахерца вашето пълно съгласие, дъщерята на израелския министър-председател, вашият държавен секретар и всички присъстващи тук ще бъдат екзекутирани.

Той внимателно постави слушалката на мястото й.

— Това е възмутително — обади се Рене Луш. — Настоявам аз и моето аташе да бъдем освободени. Франция не оспорва целите на ООП. Напротив…

— Затваряй си устата! — прекъсна го рязко Малагес.

Ел-Калаам се обърна към Ръд.

— Трябва повече да се грижиш за него — каза му той с весела нотка в гласа. — Май вече е взел да поостарява за службата си.

— Ел-Калаам — извика Луш, — изслушай ме!

— Тоя още не си е научил урока — рече Ел-Калаам, без да отклонява поглед от Сюзън, но се разбираше, че говори на Феси.

Мъжът с очи на гризач уж не помръдна, а дебелият край на тежкия му АКМ се заби в корема на Луш. Френският посланик падна като отсечено дърво. Тялото политна напред, краката се огънаха под тежестта му; пръстите на ръцете му се свиваха конвулсивно. От устата му се разнесе силно хриптене, по лицето му потекоха сълзи. Феси нанесе още един удар по врата му с тясната част на дланта си и Луш припадна.

Ел-Калаам сбърчи нос и отново зацъка с език. Наведе се и бавно заби дулото на своя МР-40 в брадичката на Луш. След това започна полека да я повдига, докато Луш отвори очи и го загледа в лицето. Кожата на французина жълтееше и лъщеше от пот; очите му бяха зачервени.

— Никога — много благо заговори Ел-Калаам — не влизай в разговор с мен, преди аз да съм го подхванал — той сви устни. — Разбирам, сигурно това ти дойде като шок. Но тук нямаме съюзници. И вие, както и останалите — и посочи с ръка другите гости — сте врагове. Всички сте едни и същи — той раздруса лицето на французина с дулото на пистолета си. — Не е ли така?

Френският посланик го гледаше безмълвно, със замъглен поглед. Брадатият му зашлеви една плесница. После сложи ръка върху главата му и я натисна надолу, докато лицето му опря пода.

— Кажете, че е така, господин посланик, — особено натърти на обръщението; презрението бе ясно изразено.

Луш навлажни с език пресъхналите си устни.

— Така… — гласът му изчезна и той се изкашля, за да продължи: — Така е. Ние… сме врагове.

— Правилно — Ел-Калаам задържа за малко погледа си върху него. По лицето му се изписа погнуса и той се обърна към Емульор. — Изчисти го възможно най-добре. То друга работа може ли да върши едно аташе?

— Какво? — учуден възкликна младият французин. — С ръце, вързани на гърба ми?

Ел-Калаам отдръпна дулото на автоматичния си пистолет от брадичката на Луш и мъжът се свлече в краката му.

— Използвай езика си — отвърна той и се отдалечи.

Джеймс продължаваше да губи кръв. Лявата му ръка изглеждаше като парализирана — лежеше безжизнена и непотребна до тялото му. С дясната си ръка се мъчеше да разпори левия ръкав на ризата си.

— Моля те — обади се Хедър, която стоеше до Рита, — нека да му помогна. Та той нищо не може да ви стори в това състояние.

Ел-Калаам не даде вид, че я чу.

— Виж ти! Колко интересно! — заклати глава той, наблюдавайки затруднените движения на Джеймс. — Много интересно — приближи се и застана пред Джеймс. — Ще ми се да видя дали ще може да се справи сам.

— Ами ако не може? — гласът беше на Рейчъл; Малагес стоеше плътно зад гърба й. — Той ми спаси живота. Сега аз искам да му помогна. Щом не разрешавате на Хедър, разрешете на мен.

— На теб ли? — Ел-Калаам не сваляше очи от Джеймс. — На теб няма да разреша дори да вържеш връзките на обувките си сама. Ще се приближиш до него, друг път!

Джеймс се бе съсредоточил в това, което вършеше. Хубавото му лице се гърчеше и изпотяваше от болка при всяко движение в опитите си да захапе ръкава. Той изохка, докато опъваше със зъби плата; жилите на врата му се издуха до краен предел. Най-сетне успя.

След малко в стаята се разнесе острият звук от разпаряне на плат. Джеймс хвана с два пръста съдрания край и рязко го дръпна надолу. Една дълга половина от ръкава остана в ръцете му. Превръзката беше готова.

Странен израз проблесна в очите на Ел-Калаам.

— Това е много похвално — рече той, наблюдавайки как Джеймс започна да превързва раната си. — Направи го като професионален войник.

Джеймс не бързаше да отговори. Той избърса чело с опакото на здравата си ръка, после я изтри в панталона, оставяйки тъмно петно. Облегна се на шкафа и пое колкото можа дълбоко въздух. Това подразни гърлото му и той се закашля. Розова слюнка се появи между устните и той бързо я изтри. Но Ел-Калаам се протегна, хвана ръката му и я обърна с длан нагоре.

— Кървава е — отбеляза той.

Джеймс отскубна ръката си и пак я обърса. Хедър сподави вик и затвори очи.

— Запознат съм донякъде с войниклъка — едва сега заговори Джеймс, без да поглежда към Хедър.

— Така ли? — Ел-Калаам допря края на своя МР-40 в гърдите на Джеймс, провирайки го между предниците на ризата му и вторачи поглед там. Изразът на лицето му беше неразгадаем. — И как го намираш?

— Роден съм и съм израснал във Фолс ъф Белфаст — рече Джеймс, като облегна глава назад и затвори очи.

— Млъкни, Джеймс — обади се Хедър, — не се преуморявай.

Рита я смушка, за да млъкне, но Ел-Калаам й махна с ръка.

— Остави я — спокойно каза той. — Нейните приказки нямат значение. Той ще ми каже каквото трябва — и се наклони към Джеймс, — нали?

Джеймс отвори очи и погледна Ел-Калаам право в лицето.

— Във Фолс, значи — тихо продължи Ел-Калаам. — Израснал си във Фолс ъф Белфаст.

— Да, във Фолс — като зловещо ехо прозвуча гласът на Джеймс. — Където проклетият англичанин заедно с доносниците си нахлу, за да убива и измъчва младежите, които се бореха за свободата си.

Хищническа усмивка се разля по лицето на Ел-Калаам и той се обърна да погледне Маккинън и Дейвидсън.

— Вие, двамата английски господа, защо не дойдете насам? Не искате ли да чуете за зверствата, които вашето правителство върши с ирландските католици?

Лицата на Маккинън и Дейвидсън, обърнати към Ел-Калаам, побледняха и се вкамениха.

— Това е нещо, за което научаваме всеки ден — обади се Дейвидсън. — Приемаме го като житейски факт.

— Чуваш ли ги как говорят? — обърна се Ел-Калаам към Джеймс. — Чуваш ли как се освобождават от греховете си?

— Всички ние имаме грехове — тихо отвърна Джеймс. — Напуснах Фолс, защото сметнах, че в Щатите работата ми ще върви по-добре — той обърна глава по посока на Хедър. — Ти знаеш къде отиват повечето от доходите, любима.

Хедър затвори очи; по страните й потекоха сълзи.

— За Ирландската републиканска армия ли, а? — заклати глава Ел-Калаам, докато оглеждаше изпълненото с болка лице на Джеймс. — Но още се питам, това ли е причината да напуснеш Белфаст?

— Струва ми се, че дълбоко в себе си съм се чувствал страхливец. Брат ми и годеникът на сестра ми излязоха да се бият срещу насилниците… и загинаха в името на своите идеали. Нямаха пукнат шилинг да дадат за каузата… дадоха живота си. Те направиха своя избор. Сега аз — моя.

— Избор ли? — възкликна Ел-Калаам. — Какъв избор?

Джеймс помълча малко, после погледна Ел-Калаам.

— Между защитаването на честта и смирението пред беззаконието.

Известно време Ел-Калаам продължи да го гледа, после се изправи и се отдалечи от него.

— Той е прав, да знаеш — отбеляза Кен Ръд сред настойчивото шъткане на Томас, който искаше да го възпре.

— Какво правиш? — с дрезгав шепот го сгълча Томас. — Да не полудя? Нали видя какво стана с Рене Луш!

Ръд му хвърли леден поглед.

— Думи — обърна се Ел-Калаам към американския съветник, — само думи.

— За подобни думи американците живяха и умираха в продължение на двеста години — не млъкна Ръд. — Свободи, независимост, справедливост…

— Ще ти дим аз да разбереш какво означават думите — прозвуча гласът на Ел-Калаам, изпълнен с презрение и направи рязък знак на Рита.

Високата жена заобиколи Рейчъл и свали автоматичния пистолет от рамото си.

— Какво ще правите? — ужаси се Рейчъл; очите й се разшириха.

— Мълчи! — изсъска Малагес и насочи оръжието към нея. — Стой на мястото си и гледай!

— Не искам да гледам такива неща!

— Я виж ти! — изхили се Феси. — Израелците нямат стомах за подобни гледки.

— Изведете я от тук — намеси се Бок, който дума не бе изрекъл досега. — Не бива да въвличате жени в тия работи.

— Разбра ли сега — обърна се Ел-Калаам към Ръд, — колко безсмислен се оказа този разговор. Само делата имат въздействие.

Докато брадатият говореше, Рита си набеляза иконома. Той беше слаб, плешив човек с доста прегърбена стойка. Очите му трескаво зашариха наоколо; целият трепереше.

— Какво сте намислили? — попита Ръд.

— Джеймс знае какво ще последва, нали, Джеймс?

Главата на Джеймс се отпусна. Погледът му се закова в една точка на отсрещната стена. Не даваше никакви признаци, че чува.

— Какво става? Ел-Калаам… — Ръд бе прекъснат от истеричния крясък на Томас:

— Ще млъкнеш ли най-сетне! — той стисна очи. — Млъкни, за да ни оставят на мира!

Рита избута ужасения иконом в средата на стаята. После се отдалечи. Чу се остро прещракване и предпазителят на автоматичния й пистолет бе свален.

— В името на Бога! — изкрещя Емульор.

Прислужницата избухна в сълзи; Сюзън силно ахна.

— Това не е начин да… — обади се Дейвидсън.

Силен пукот от автоматичния пистолет накара всички да подскочат. Хедър изпищя. Икономът се завъртя с единия крак във въздуха и излетя към отсрещната стена, облян в кръв. Тялото му подскочи веднъж. Рита отново натисна спусъка. Шумът беше оглушителен. Мъжът разпери широко ръце и задраска с пръсти във въздуха; отскоците на тялото му зачестиха, очите му се въртяха в орбитите си; целият бе окървавен. Той се свлече по стената, оставяйки кървави дири по тапета; дългите му крака се огънаха, главата му клюмна върху гърдите.

Прислужницата — русокоса девойка с прекалено силен грим — не спираше да плаче. Сякаш по безмълвен знак останалите гости един по един се отдръпнаха от нея. Тя остана, свита от страх, до камината.

Рита се обърна. От дулото на МР-40 избълва нов ярък огън и девойката подскочи назад. Мраморната полица я блъсна в раменете и я отхвърли обратно напред. Тя отвори уста, но от нея не излезе никакъв звук. Коленете й се огънаха и опряха пода; пръстите на ръцете й конвулсивно се свиваха. Тялото й се олюля за миг и се строполи на една страна.

— Така — заговори Ел-Калаам през барутния дим, — сега се убедихте, че ние не говорим празни приказки. За нас думите не означават нищо; храбростта е безсмислено средство пред властта, която притежаваме. Тя е решаваща и неотменима.

Мъжът бавно завъртя глава, впивайки тъмните си очи във всяко едно от ужасените и сковани бледи лица. По устните му трепкаше лека усмивка. Тишина изпълваше стаята. После той потупа с ръка цевта на автоматичния си пистолет и се изхрачи на пода между двата трупа.

Причината не беше само в промяната на Рубънс, който започна да се отнася по-човешки с нея. Може би основното беше, че неговите терористични проявления в началото докоснаха един нерв дълбоко в същината на нейната природа. Даяна добре познаваше чувството на силна омраза — то изпълва устата с вкус, който не може да се премахне с нищо. Знаеше също и какво е наказанието за такава сляпа омраза.

Затова не се изненада, когато привечер се озова отново у Рубънс, а не в дома си. Отиде да поплува, след което Мария й донесе поднос с голяма изпотена чаша с бакарди, приятно изстудено, и чиния с пилешки сандвичи, защото „сеньор ще закъснее и помоли да го изчакате за вечеря“.

Едва когато изпи половината от рома в чашата, тя се почувства освежена и влезе вътре. Седна, като беше още с мокрия бански костюм и мокра коса, която на тежки кичури се виеше по раменете й, и бавно продължи да допива останалия ром. Загледа се в огромната маслена картина отляво на камината. Тя изобразяваше морска сирена с едро, тежко тяло, просната върху назъбени скали; от кръглото й като месечина розово лице надничаха загадъчно две наситено зелени очи. Дългата й коса бе обсипана с морски накити, предимно малки мидени черупки. Мокрите люспи на опашката й проблясваха от светлината. Устата беше леко отворена, сякаш пееше. Около нея се надигаха вълни, готови като че ли всеки миг да я погълнат. Забележителното на картината беше, че водата и очите на сирената имаха съвършено еднакъв цвят и човек имаше чувството, че вижда през очите й необятните дълбини на океана. Даяна спусна клепки.

Вероятно затова, когато заспа същата вечер, сънува, че е в тъмница. Никога в живота си не бе изричала тази дума и години наред, случеше ли се да я срещне в някой исторически текст, спираше да чете и дълго, като в транс, задържаше поглед в нея, сякаш се страхуваше да не би думата да оживее, ако го отмести. Защото тъкмо с тази дума тя охарактеризираше стаята три етажа надолу в земята, където се чувстваше като болен молец, очакващ смъртта си. Без светлина и въздух, стаята бе обсебила подсъзнанието й и я връщаше към онзи период в живота й, когато нямаше нито воля, нито контрол над себе си… сякаш се бе озовала отново в утробата.

Събуди се, обляна в пот, както ставаше всеки път, когато сънуваше този често повтарящ се сън. Противният вкус в устата й беше толкова силен, че й се прииска веднага да отиде в банята и да се измие. Но й трябваше време да се осъзнае, тъй като продължаваше да има чувството, че е завързана за леглото.

— Даяна — чу гласа на Рубънс, — добре ли си?

Не можа да му отговори веднага. Беше заковала невиждащ поглед в тавана. После го усети, че се размърдва до нея, кожата му се докосна до нейната и това беше толкова приятно.

Стана мълчаливо и отиде в банята. Когато се върна, Рубънс беше седнал в леглото и я проследяваше с поглед.

— Какво има? Ти плачеше.

— Сънувах лош сън — спря се тя в края на леглото, както беше гола.

— Как го каза само! Като същинско дете — после съвсем тихо добави: — Колко си красива.

Тя се усмихна.

— Каква красота ражда този град! Скоро тази фраза така ще се изтърка, че ще загуби смисъла си.

— Нямах предвид лицето или… тялото ти.

— А кое?

— Излъчването, гласът, жестовете, интонацията… присъствието ти — той протегна ръце към нея. — Всичко в теб.

Даяна коленичи в леглото и приближи до него; косата обгърна раменете й като облак.

— Ти не си такъв, за какъвто те смятат всички — каза тя и леко потръпна, когато усети ръцете му около тялото си.

— Аз съм много студен — отвърна той, но Даяна не разбра дали говори сериозно; в думите му имаше винаги известна доза заблуда, която тя понякога не успяваше да долови.

— И с жена си ли беше студен?

— Особено с жена си.

— Знаеш ли — с някакво подигравателно тържество в гласа заговори Даяна, — май приказките, които се говорят за теб, ще се окажат верни.

— Какви приказки?

Нежни като криле на пеперуда бяха миглите му, когато допря устни до ключицата на раменете й.

— Чувах, че си се развел, защото жена ти отказвала да се докосва до теб на публични места.

— И аз съм го чувал.

— И какво? Вярно ли е?

— Има ли значение?

— Не знам — тя се отдръпна леко, за да наблюдава по-добре лицето му, после вдигна ръка и оправи падналия върху челото му кичур. — Всъщност, да. Това донякъде говори за характера ти.

— О, разбира се! Говори се, че съм истински его маниак. Сигурен съм, че повечето хора мислят така.

— Значи не е вярно.

— Напротив, вярно е. Но това е само външна изява. Жена ми беше толкова студена, колкото студен изглеждам аз. От нея възприех това държане.

— Не си чак толкова студен — Даяна погали с длан бузата му.

— Да, с теб не съм — той сложи ръката си върху нейната. — Това дори ме изненадва.

— Не би трябвало — вгледа се тя в очите му. — Напълно логично е, като си помислиш. Направи ме свое притежание, облада ме. Но какво всъщност е това? Само плът; абсолютно нищо в сравнение с…

На външната врата се позвъни. Рубънс ритна с крака във въздуха като ученик и стана. Даяна се търкулна в леглото и погледна часовника. Беше малко след полунощ.

— Трябва ли да отвориш?

— Да.

Той навлече тъмносиния сатенен халат, изпъстрен със звездни взривове, какъвто вероятно е носел Уилям Пауъл. Камбанките на звънеца отново звъннаха и Рубънс забърза към коридора.

Даяна се просна по гръб, разпери ръце върху хладните чаршафи и затвори очи. Гласове. Сънят нямаше да дойде отново. Тя въздъхна и телефонира вкъщи на прислугата. Маги оставила съобщение да й се обади.

— Здравей! Какво става?

— Става тя една — гласът й звучеше глухо и уморено. — Ти къде си?

— Вкъщи — отвърна Даяна. — О, не, по-точно при Рубънс съм.

— Какво правиш там?

— Живея.

— А, ха-ха-ха! — смехът и прозвуча остро, като пергамент; никакво въодушевление нямаше в него. — Ясно. Е, и как е?

— Добре. Слушай, Маги, трябва да говоря с теб.

— Ще се отегчиш. Аз само седя и плача.

— Ще дойда. Не бива да оставаш сама.

— Глупости. Не искам да виждам никого. Недей.

— Напротив, трябва. Крис ще бъде цяла нощ в студиото.

— И да не бъде, пак няма да се прибере вкъщи.

За момент настъпи мълчание. Даяна не знаеше какво повече да каже; после додаде:

— Има си проблеми с оркестъра — и веднага осъзна, че не биваше да споменава за това.

— Откъде знаеш? — остро попита Маги.

— О! Ами… вчера го срещнах случайно. Побъбрихме малко, нали разбираш, общи приказки.

— Не, не разбирам. Какво, по дяволите, става, Даяна?

— В какъв смисъл?

— С Крис ли си сега?

— Маги, какво те прихваща? Нали ти казах, че…

— Чух какво ми каза! — грубо я прекъсна Маги и затвори.

— Ама че работа! — ядоса се Даяна и набра отново номера. Опитва три пъти, но линията все беше заета.

Тя стана и започна да се облича: джинси, кадифено горнище. Слезе в хола и оттам във всекидневната. Завари Рубънс да разговаря с някакъв мъж: висок, с атлетическо телосложение. Беше силно почернял; косата му, изсветляла тук-там от слънцето, бе сресана назад. Приличаше на сърфист, дошъл направо от Лагуна Бийч. Единственото несъответствие бяха леко влажните му, кафяви очи и кръглите очила с рогови рамки. Той й напомни на някого от детските й години, но не можеше да се сети по-точно на кого.

— Запознайте се: Даяна Уитни, Скайлър Фаултън, моят адвокат — представи ги Рубънс.

Фаултън премести тъмночервеното, ръчно изработено дипломатическо куфарче от дясната в лявата си ръка и се ръкува с Даяна.

— И тъй — щракна с пръсти Рубънс, — да се залавяме за работа.

Фаултън отвори куфарчето и извади свитък документи. Рубънс веднага започна да ги преглежда.

Даяна наблюдаваше Фаултън. Лицето му леко лъщеше от пот. Прекалено е женствено, помисли си тя, за да се нарече красиво. Очилата го правеха да изглежда по-млад. Отново се помъчи да се сети на кого й прилича… Ами да, на Кларк Кент, и бързо се обърна, за да потисне смеха си.

След малко го попита:

— Ще пийнете ли нещо?

— Скайлър няма да стои дълго — безцеремонно се обади Рубънс, без да вдига поглед от книжата.

— Не… благодаря — Фаултън леко се изчерви.

Рубънс протегна нетърпеливо ръка и защрака с пръсти. Фаултън бръкна в джоба си и извади тънка, елегантна златна писалка. Рубънс я взе и отбеляза с кръгче два от параграфите на страницата пред него. Едва тогава вдигна поглед.

— Какво, по дяволите, означава това? — и метна във въздуха листа хартия.

Фаултън несръчно го улови и зачете текста, но само привидно — много добре знаеше какво е написано.

— Това е формулировката, която управителният съвет ми прати от Ню Йорк.

— Управителният съвет ли? Искаш да кажеш, че Ашли го е съставил така? Аз изрично го предупредих, че няма да приема срок, по-малък от пет години за ескалаторите, и две опции за по една година.

— Ами… аз… разговарях с него тази сутрин. Каза ми, че се опасявали да не бъдат притиснати. Капиталът им…

— Майната им на капитала! В наша полза е да бъдем притиснати заедно с „Коломбайн“. Трябва ли да обяснявам всичко дума по дума на тези кретени?

— Ашли каза, че…

— Не ми дреме какво е казал Ашли! — избухна Рубънс. — Ти за кого работиш, Скайлър?

Фаултън не отвърна нищо; беше се вторачил в килима между обувките си.

— Знаеш ли, добре че живеем в двайсети век. Защото какво са правели с носителите на лоши вести… Направо са им отсичали главите.

Фаултън се покашля леко:

— Аз пък съм чувал, че им изтръгвали езиците.

— Все тая.

Рубънс слезе на по-ниското ниво на стаята и отиде до малката масичка; натисна един вдлъбнат бутон и отстрани безшумно се подаде чекмедже. В него имаше бял телефон. Рубънс пъхна тънка пластмасова карта в процепа и изчака апаратът да набере автоматично номера. Междувременно се обърна към Фаултън:

— Сам ли дойде?

— Ами…

— Бил те е докарал.

— Не смятам, че това…

— О, я стига, Скайлър. Даяна няма да каже на никого. Защо не му кажеш да влезе? Знаеш, че е добре дошъл тук, а и сигурно скучае сам навън.

Той се обърна с гръб и заговори с променен глас в слушалката — тихо, гальовно, като любовник:

— Здравей, Мардж. Да, как си? А момчетата? Браво. Извинявай, че те събудих. Да, знам. Само го бутни, той ще се събуди — Рубънс отново се обърна и впери очи във Фаултън като мангуста в кобра. Когато пак заговори, гласът му беше студен и твърд като кремък: — Ашли, копеле такова, какви ги вършиш, по дяволите? Да, знам колко е часът, Скайлър току-що ми донесе договора с „Коломбайн“. Да ти кажа ли за какво става? За тоалетна хартия — Рубънс изслуша за момент събеседника си, после заговори с по-нисък глас: дрезгав и заплашителен: — Слушай, копеленце, ако си изпортил тая сделка, ще те направя на кайма. Знаеш ли какво значат за нас точки седемнайсета й деветнайсета? Не? „Коломбайн“ имат право да се оттеглят след три години и ако го направят, ние ще изпием само по една студена вода. Не го знаеше, нали? Този договор е ужасен. За какво използваш ума си напоследък? Не ми започвай с тия. Знам как се отнася с теб Морийн, откакто я назначи при себе си. Как ли? А кой, мислиш, поддържа тая лоена топка? Да. Точно така, не го забравяй, нищо, че си на три хиляди мили от тук — млъкна за момент. — Ашли, вземи да оправиш тая сделка до четвъртък, когато Скайлър и аз ще пристигнем с новите договори. Добре. А, и още нещо, Ашли, отсега нататък аз лично ще контактувам с „Коломбайн“. Добре. Ти действай по въпроса — и затвори с трясък телефона. — Тъпанар!

После се обърна към Фаултън.

— И тъй. Нали чу? Приготви договорите до десет утре сутринта — и се усмихна. — Не каза ли на Бил да влезе? — направи знак с ръка към Даяна: — Даяна, иди да поканиш приятеля на Скайлър да влезе за по едно преди лягане.

— Недейте — побърза да я спре Фаултън и добави: — Той не го каза сериозно.

— Напротив, сериозно го казах!

Ала сърдечността му беше толкова фалшива, че Даяна усети гневния поток, който бушуваше непосредствено под повърхността. Само тънкото лустро, наслоено от възпитанието, му помагаше да се владее. Какво ли толкова го разгневи, запита се ти.

— Трябва да преодолееш тази фобия, Скайлър, казвам ти. На Даяна не й пука, че си педал. Тя само с такива работи, не съм ли прав?

Даяна мълчеше; не искаше да участва в груби шеги.

— Не е до това — подхвана Фаултън. — Знаеш, че…

— О, тогава значи е Бил. А Даяна не познава Бил — Рубънс погледна към Даяна: — Познаваш ли Бил Денкли, дерматолога? Бил от Бевърли Хилс? Е, Скайлър живее с него. Сега Бил е навън в колата и го чака — той отново се усмихна, показвайки всичките си зъби. — Ей, сетих се нещо! Защо не се съблечеш, Скайлър? Тъкмо ще покажеш синините, които Бил ти…

— Рубънс, моля те, престани — Скайлър премести куфарчето от едната ръка в другата и потърка свободната си длан в панталона.

— О, ама няма от какво да се срамуваш, Скайлър, приятелче. Все едно, че Даяна е едно от момчетата, а? Това не може да не разпали в теб…

— Рубънс, стига! — намеси се остро Даяна. — Прекаляваш!

Той щеше да продължи, но изразът на лицето й го разколеба, затова само тръсна глава, сякаш да се освободи от останалите фрази, които възнамеряваше да излее. После с променен тон запита:

— Как върви „Над дъгата“?

Скайлър се покашля и хвърли благодарствен поглед към Даяна, преди да отговори:

— Наскоро приключих с осчетоводяването на третия месец. Мисля, че ще трябва да следим малко по-внимателно разходите.

— С колко са надхвърлили бюджета тия копелета?

— С три милиона… засега.

— А ние с колко сме вътре?

— Грубо, с шест милиона.

— Те и със сроковете изостават.

— Заради онзи смахнат сценограф, Роланд Хил, Той всеки път им дава все по-големи и по-пищни проекти. В момента чакат неонов декор на Ню Йорк, който ще ни струва четвърт милион. Хил отказва да работи в умалени мащаби.

— Тия копелета — обърна се Рубънс към Даяна. — Трябва им по един удар под пояса, за да изчезнат като дим заедно с проектите си — той остави чашата! — Уреди ми среща, Скайлър. Да речем… по някое време другата седмица.

— В офиса ли?

— Не, у дома. Искам тези его маниаци да се поотпуснат тук. Но съм повече от сигурен, че няма да се чувстват така, когато си тръгнат. Сега за „Коломбайн“…

— До десет ще имаш договорите — с тих глас го прекъсна Скайлър. — Ще ти ги пратя по куриер.

— Не си прави тоя труд — отвърна Рубънс. — Аз все едно първо ще мина през офиса.

Фаултън кимна.

— Беше ми приятно, че се запознахме, госпожице Уитни — той стисна безчувствено ръката й. — Харесвам филмите ви.

— Много благодаря — натърти Даяна. — Пак заповядайте.

Стъпките му постепенно се отдалечиха по плочките в коридора. Вратата тихо се затвори след него. Двигателят на колата изръмжа и се съживи; шумът му скоро заглъхна сред високите палми.

Рубънс наблюдаваше Даяна. После се обърна и се упъти към бара в другия край на гостната. За известно време-пространството между двамата бе изпълнено единствено със звука от подрънкването на ледени кубчета в чашата.

— Защо се държа така с него? — първа заговори Даяна.

— Не ми се разговаря на тая тема — тросна се Рубънс.

— Така ли? Добре — тя тръгна към дрешника в коридора.

— Къде отиваш?

— У Маги. Тя е…

— Недей.

Даяна се обърна и погледна Рубънс право в очите.

— Тя ми е приятелка, Рубънс.

Той пристъпи крачка към нея.

— Аз съм нещо повече от твоята приятелка.

— Няма да остана с теб тази нощ… след като видях как издевателстваше над Скайлър.

— Защо? Какъв ти е той?

— Въпросът е, на теб какъв ти е? Господи, та той ти е приятел!

— Правя го, защото това го забавлява.

— Нали наблюдавах лицето му — поклати глава Даяна. — Ти го оскърби. И то много. И го направи, защото не той, а ти се забавляваше.

— Изглежда — имаше нещо особено в погледа му — пак съм те подценил.

— Божичко! И това те притеснява?

— Не съвсем — той взе чашата и мина пред бара. — Добре — кимна, — ще ти разкажа историята. Със Скайлър сме състуденти. Аз постъпих без ничия помощ, а него — баща му го вкара — Рубънс махна с ръка, сякаш искаше да заличи думите. — Но това няма значение. Бяхме съквартиранти, станахме добри приятели… какво ли не сме правили заедно: ходехме на мачове, помагахме си, когато зубрехме за изпитите, излизахме заедно с момичета.

— Аха!

— Да. Много по-късно ми призна, че е сбъркан — Рубънс отпи с явна наслада от питието си, което издаде вълнението му. — Тогава не можах да го приема, както не го приемам и сега. Защото знам как му вървяха нещата с жените. По цели нощи сме разговаряли за Ким Новак и Рита Хейуърт, сравнявахме ги с нашите гаджета. Затова и досега вярвам, че неговото е временно отклонение — той извърна глава. — Годеницата му продължава да ми се обажда от време на време, за да ме пита дали има някаква надежда. Още го обича.

— Рубънс — тихо се обади Даяна, — ти не можеш да го направиш такъв, какъвто не е.

— Знаеш ли какво си мисля — отвърна Рубънс, — че той самият не знае какъв е. Толкова ме вбесява понякога, че ми иде да го удуша. Съвсем не искам да го наскърбявам, истина ти казвам. Но всеки път, когато Риджайн ми се обади и се разплаче… — Рубънс сви ръце в юмруци, — почвам да се питам: защо трябва да е така? Как може да предпочете оня педераст, дерматолога, пред нея?

— Държиш се, сякаш решението е твое. А то не е — Даяна плъзна ръка върху неговата и я стисна. — Е, аз не изпитвам към него същите чувства, както ти.

— Не изпитвам никакви чувства към Скайлър — изсмя се презрително Рубънс, ала гласът му не прозвуча убедително и той не отдръпна ръката си.

— Според теб не е ли мъжко да изпитваш чувства към него? — питаше го не за да чуе отговор, а за да огласи въпроса, който Рубънс щеше да си зададе. — Има ли нещо по-важно от приятелството?

Рубънс изглеждаше поуспокоен.

— Наистина, дължа му извинение. Понякога се държа зле с него, защото си представям, че и Бил се държи така.

— А вярно ли е, че си оставят синини, както спомена?

— О, не — усмихна се Рубънс. — Естествено, че не. Исках само да го подразня. Напротив, мисля, че Бил наистина го обича — той вплете пръсти в нейните. — Всъщност Бил не е лош… като дерматолог — Рубънс се засмя. — Знаеш ли, ти притежаваш една много обезпокоителна способност.

— Каква?

— Можеш да ме накараш да откривам неща за самия себе си.

Даяна усети силния му поглед, втренчен в очите й. В него долове нещо, от което коленете й омекнаха. Имаше чувството, че се е превърнала в някакво приказно, вълшебно създание, пред което той стоеше като вцепенен и хипнотизиран. Дишаше с полуотворена уста и когато вдигна ръка, за да докосне бузата й, кожата му пареше.

— Не отивай, Даяна — гласът му беше пресипнал. — Не сега, не тази нощ — сякаш ток премина през нея, когато я докосна. Пареща течност в очите й започна да топи всички спомени — в този миг тя можеше да отиде при него пречистена от огъня и леда на миналото си. — Моля те.

Ала Даяна не можа да удържа на неизреченото си обещание пред Рубънс, независимо от егоистичното желание на част от тялото й да остане цялата нощ с него. Някъде от тъмнината, заглушавайки тиктакането на будилника до леглото и ритмичното дишане на Рубънс, Даяна чуваше отчаяния зов на Маги.

Спомни си за всички сиви дни, в които двете си поделяха обеди и вечери в „Тако Бел“ или в „Хамбъргър Хамлет“; колко нощи бяха плакали в прегръдките една на друга от разочарование и гняв, че не постигат нищо. Нямаше роли, нямаше участия във филми, нямаше живот. Толкова покани за леглото бяха отклонявали, толкова продуценти бяха отблъсквали, че вече не помнеше броя им. В онези безрадостни дни те разчитаха само една на друга. Сърцето й се сви при мисълта, че може би сега Маги страда, като вижда приятелката си да преуспява, а тя да е толкова унизена.

Даяна се надигна, тръсна силно глава и стана от леглото. Отделянето на топлата й плът от плътта на Рубънс й подейства като шок и пропъди мислите й.

Тихо, за да не го събуди, тя нахлузи джинсите и пуловера си. Извади ключовете на колата си и тъкмо стигна вратата за коридора, чу Рубънс да се размърдва, а после гласа му, хриплив от сънливост:

— Къде отиваш?

— Трябва да се вадя с Маги.

— Защо? Та точно сега тя те мрази и в червата си.

Даяна се обърна: почти цялото му лице беше в сянка, само един мъничък полумесец светлина минаваше през бузата като белег.

— Веднъж вече ме спря. Не го прави пак, моля те.

— Само ти обръщам внимание на нещо, което се разбира от само себе си — каза той, облягайки се на лакът. — Но щом си решила да си губиш времето, твоя работа.

— Тя ми е приятелка, Рубенс — Даяна се върна една крачка, — разбери. А човек трябва да държи на приятелите си. Нали?

Той замълча за момент.

— Маги само чака случай да ти забие нож в гърба.

— За теб това е само игра, права ли съм? Теб изобщо не те е грижа за Маги. Просто не искаш аз да си тръгвам.

— Да — призна той, — не искам — и седна в леглото; Даяна усещаше, че я наблюдава. — Сега и двамата спорим… за нищо.

Даяна се върна до леглото, наведе се и то целуна по устните. Протегна пръсти, за да докосне линията на брадичката и премахна за момент белега от светлина.

— Аз не си тръгвам от теб. Само отивам да се видя с Маги. Има разлика. Грешиш относно нея. Каквато и борба да водим двете, тя е от ден до пладне… само че… трябва една от нас да направи първата крачка към помирението. А тя няма да я направи, поне тоя път няма. Прекалено е обезсърчена и отчаяна — Даяна отдръпна лицето си, но стисна ръката му. — Не ми се сърди. И аз ценя своите приятели. А тя има нужда от мен.

— И аз имам нужда от теб.

— Ти си по-силен от нея в момента — усмихна му се Даяна. — Не го превръщай в състезание.

— Не го превръщам — отвърна той от тъмнината. — Прави каквото трябва.

Даяна насочи сребристия мерцедес покрай крайбрежната къща на Крис и Маги и видя, че вътре свети. Плисъкът на вълните изобщо не можеше да се чуе от пулсиращите удари на музиката на „Хартбийтс“, която се лееше от къщата. Тя се качи по посипаните с пясък стълби и почука на вратата. Музиката гърмеше с такава сила, че чукането й не се чуваше и тя се принуди да изчака някое затишие между песните. После заблъска по вратата с юмрук.

— Влез… отворено е… О, ти ли си? — почуди се Маги, като я видя. — Най-малко пък теб очаквах.

— Защо ми затвори телефона? — попита Даяна и се приближи до дивана, където се беше свила Маги; на малката масичка пред нея имаше почти празна бутилка немско бяло вино; пепелникът беше препълнен с угарки. Наполовина изпушена цигара с марихуана лежеше отделно в телено цигаре.

— Къде е Крис? — намусена попита Маги. — Много ли те беше страх да го доведеш със себе си?

— Маги, не знам откъде ти дойде наум подобно…

— Аз искам да знам! — тя надвика музиката доста успешно. — Какво скроихте двамата зад гърба ми?

Даяна отиде до уредбата и завъртя копчето на усилвателя. Настана тишина, сред която долетя глухият звук от лекото разбиване на вълните навън. Даяна се върна и седна на дивана до Маги.

— Съжалявам, но нямах възможност по-рано да ти кажа, че се видяхме и разговаряхме с Крис.

— Той можеше от мен да поиска съвет — очите й се напълниха със сълзи. — Защо е потърсил теб?

Даяна протегна ръка и погали Маги, а тя като че ли само това чакаше, за да захълца и на пресекулки да продължи:

— О, боже, Даяна, не издържам вече! Ти постигна всичко, а аз — нищо… нищо! Сега ми отне и Крис.

— Крис обича само теб, Маги. Ние с него сме само приятели, а понякога приятелите си споделят неща, за които не могат да говорят с любимите си — тя прегърна Маги, усети горчивите сълзи да се стичат по врата й, хълцанията й я разтърсваха като леки земетръси. — Шшт — зашепна Даяна, — недей — успокояваше я тя, както се успокоява обидено дете и както толкова бе копняла майка й да я утеши така поне веднъж. После погали Маги по косата: — Ние все още можем да разчитаме една на друга.

— Но ти си тръгваш — гласът на Маги бе слаб и тъжен; целият натрупан гняв изтече от нея заедно със сълзите й, — тръгваш си и ме оставяш.

— Как си тръгвам? — тихо каза Даяна. — Не си тръгвам. Тук съм.

Сега и тя плачеше, защото най-сетне беше разбрала какво става с тях и знаеше, че трябва да го предотврати, преди приятелството им да се е разрушило. Хвана главата на Маги с две ръце и я обърна към себе си, за да могат да се гледат в очите.

— Няма значение какво ще се случи. Ние винаги ще бъдем приятелки. Винаги между нас ще бъде същото. Обещавам ти, Маги.

Маги се вгледа в очите на Даяна, вдигна пръст и избърса една потекла по бузата й сълза. После въздъхна дълбока, зарови глава в рамото й и затвори очи. Двете се залюляха леко.

— Рита, отвържи жените! — нареди Ел-Калаам.

Рита метна на рамо своя МР-40, извади от ножницата, висяща на хълбока й, нож и се приближи към Хедър и Сюзън, които стояха пред дивана. Сряза връзките и се отдръпна.

Пред двете жени застана Ел-Калаам.

— Ще отвържете краката си, когато свърша да говоря, ясно?

Хедър го гледаше право в очите, без да мига; Сюзън бе леко извърнала лице — бършеше с ръка сълзите от очите си.

— Какво има, госпожо? — пристъпи крачка напред към Сюзън мъжът. — Лошо мириша ли?

Тя не помръдна.

— Сигурно нямам достатъчно пари, за да ме гледаш в очите, а? — Той взе едната й ръка и огледа диамантените пръстени. — Това са очи на беден човек, госпожо, на посветен човек, професионалист — пусна ръката й. — Да, не можеш да го разбереш. Защото всички ние, посветените мъже миришем лошо — той изпъна тяло; лицето му се наля с кръв.

Както го наблюдаваше, Хедър понечи да пристъпи към Сюзън, ала късно.

— Ще ми отговаряш, когато те питам! — изрева в този момент Ел-Калаам и удари Сюзън през лицето; тя се олюля — спънатите глезени не й позволиха да запази равновесие и тя се строполи на пода.

— Стани! — заповяда Ел-Калаам.

— Остави я! — изкрещя Фреди Бок. — Да не си посмял пак да я удариш!

Феси, който наблюдаваше двете жени, и облизваше устни, докато очите му се движеха нагоре-надолу по формите на телата им, изведнъж сбърчи вежди и заби юмрук отстрани в дебелия врат на Бок. Индустриалецът нададе вик и политна назад.

— Свиня! — процеди Феси през зъби и се изплю в нагръдника на ризата му. После отново погледна към Сюзън и по устните му заигра усмивка.

— Ставай! — с още по-дрезгав глас повтори Ел-Калаам; той не бе обърнал никакво внимание на разигралата се до него сцена. — Ставай, ставай! — наведе се и сграбчи дребничката брюнетка за косата; тя продължаваше да хлипа.

— Вие, жените, сте толкова безполезни същества. Единственото, което умеете да правите добре, е да плачете. За нищо друго не ви бива.

— Ами тази жена с вас? — обади се Хедър и посочи Рита. — Тя току-що уби…

— Кой ти разреши да говориш? — присви очи Ел-Калаам.

— Просто помислих, че бих… ооох!

Огромната му ръка сграбчи челюстта й. Целият трепереше от силата, с която я стискаше.

— Не! — каза той. — Ти не можеш да мислиш. Запомни това! — беше се разтреперил още повече: — Плачи, да те вземат дяволите!

Ала Хедър продължаваше да го гледа в очите, без да мига. Той отдръпна ръката си, оставяйки червени белези по бялата кожа. Замахна и я удари веднъж, два, три пъти в бърза последователност. След всяко разтърсване на главата в ъгълчетата на очите й бликваха сълзи.

— Видя ли? — гласът му бе станал мек. — И ти си като останалите. Не го забравяй.

Мъжът започна да мести поглед от едната към другата.

— Прислугата вече я няма — продължи той с ироничен тон. — Двамата изпълниха задълженията си. Загубиха своя живот, за да ви предупредят; за да можете всички вие да влеете малко разум в главите си — той обходи с поглед всички. — Онези, които го направят, може и да оцелеят — после отново повиши глас: — А онези, които пренебрегнат нашите предупреждения, ще последват тия двама — и подритна крака на иконома — във варницата навън.

Той се засмя и целият му израз се промени. Устата му беше пълна със златни коронки.

— Но я да прекратим този мрачен разговор. Времето върви и стомахът ми вече се бунтува. Вие двете — посочи той към Сюзън и Хедър, — ще приготвите нещо за ядене и кърпи за всички, да се измием. Поне с тая работа можете да се справите. Само че — протегна ръка и сграбчи китката на Сюзън, — не можем да останем с това, нали? — и започна да сваля златните й гривни. — Не бива да вършиш груба домакинска работа, накичена с толкова злато — след гривните започна да сваля и пръстените.

Сюзън изстенваше след всяко свалено бижу. Ел-Калаам обърна ръката й с дланта нагоре и се усмихна широко.

— Не си свикнала да си толкова оголена, а? Е, сега ще добиеш практика.

— И какво ще правиш с всичките тези накити? — попита Кен Ръд. — Ще ги разпределиш между войниците си ли?

— За бога! — последва го гласът на Томас; лицето му бе пламнало. — Не разбираш ли от дума? Просто дръж голямата си уста затворена и…

Ръд стисна зъби и се обърна към шефа си:

— Ако не престанеш да хленчиш, кълна се в Бога, ще ти избия зъбите.

Томас побледня, после пак пламна. Огледа пълната стая. Всички бяха вперили поглед в него. Той вдигна рамене:

— Не ми говори по този начин, Ръд. Не забравяй, че аз те назначих. Не се ли чувстваш поне малко благодарен? Мога да те изхвърля от системата на дипломацията за неподчинение.

— Ще видим кой на кого и как служи — спокойно отвърна Ръд. — Само да излезем оттук живи! Ти си долен страхливец, Томас. Президентът трябва да бъде уведомен за това.

Ел-Калаам се приближи до тях захилен.

— Ето как бе повален могъщият американски орел! — разсмя се той. — Но младият човек заслужава да получи отговор — и вдигна бижутата на Сюзън. — Това не е предназначено за отделни хора. То ще отиде в помощ за борбата на палестинския народ срещу ционистките терористи.

— А, да — намеси се Мишел Емульор, — езикът на истинския революционер.

— Аз съм точно такъв — обърна се към него Ел-Калаам, приближи и сложи ръка върху рамото на младия аташе. — Както виждам, разбираш от тия неща, французино, а? Май не греша.

— Разбирам необходимостта на палестинския народ да има своя родина — кимна Емульор. — Французите не хранят симпатии към израелците.

— Тъй е — отвърна Ел-Калаам. — И за какао им е?

Той сложи пръст напреки на устните си и се замисли. После потупа устни с пръста и наклони глава с характерния си маниер. В същия момент ножът му се озова в ръката и той започна да освобождава с него вързаните глезени на младия французин.

— Мисля, че свободен ще ни бъдеш по-полезен — сега ръката му беше на рамото на Емульор. — Просто поговори на тези хора, приятелю. Поговори им за революцията и свободата. За евреите…

— Да, точно така, Ел-Калаам — прекъсна го Рейчъл. — Всички ние виждаме как стоят нещата. Вие единствено това можете да правите — да разпалвате омразата, стаена у всекиго. Евреинът знае какво значи светът да е настроен срещу него. И вашето отношение не е по-различно. Нищо не се е променило.

— Параноята е силно изразена еврейска черта — отвърна Ел-Калаам. — Както личи и ти не правиш изключеше.

— Вие май бъркате параноята с преследването — не отстъпваше Рейчъл.

Ел-Калаам махна с ръка, показвайки пренебрежение към думите й и се обърна.

— Рита, отведи жените в кухнята. Нека се заловят да приготвят нещо за хапване. А ти, Феса, се заеми… ммм… с младия американец и с двамата англичани. Накарай ги да свалят вратата на банята, за да си направим „стая за разговори“.

Когато на път за кухнята Хедър и Сюзън минаха покрай Рейчъл, момичето стисна пръсти в ръката на Хедър и каза:

— Горе главата!

Малагес я дръпна назад.

— Голи думи — подметна Ел-Калаам.

Рита сръга Хедър отзад с пистолета си.

— Върви или ще те набутам в стаята за разговори. Едва ли ще ти хареса.

Даяна караше без посока в нощта — имаше чувството, че се носи над покривите на едно от дългите, обширни предградия на Лос Анджелис. Ако бях в Ню Йорк, мислеше си, щях да определя височината, със скоростта на звука щях да се изкача на покрива на Световния търговски център и оттам да обхвана с поглед светлинните, трепкащи като звезди в далечината: на запад — отвъд Хъдзън, чак до околностите на Ню Джърси, а на север — през хълмовете, до одимените жилища на Харлем.

Тя просто не можеше да се върне в дома си, от който дори и собствената й миризма бе изчезнала. Рубънс беше заминал по работа в Палм Спрингс и макар да бе предупредил Мария, че Даяна може да живее в къщата, на нея не й се искаше да остава там сама.

Насочи механично сребърния мерцедес по ярко осветените магистрали: Футхил, после Вентура, Лос Фелис, Западната и излезе на Сънсет — на четири преки източно от театър „Хънтингтън Хартфорд“. Без да се замисля, зави наляво по Ла Сиенега и се озова пред студиото „Лас Палмас Саундсрекордъс“, където Крис и оркестърът му правеха записи на новия албум.

Даяна премигна няколко пъти, сякаш се събуждаше от сън и след като осъзна къде се намира, слезе от колата.

Разбира се, тя не можеше да влезе. Местонахожденията на „Хартбийтс“ винаги се пазеха в тайна, макар че едва ли имаше полза. Информация винаги изтичаше и те си бяха взели охрана. Едрият мускулест чернокож, който пазеше на вратата, беше първата от няколкото човешки бариери, които групата бе поставила. Той не само че не я пусна вътре, но дори не й позволи да прати бележка на Крис. Нещо повече — твърдеше, че оркестърът изобщо не е тук.

Обръснатият му череп блестеше в синьо от жужащото флуоресцентно осветление на входа. Носеше шоколадовокафяв костюм и огненочервена риза. На якия му врат висеше сребърна лъжичка за кокаин и бръснарско ножче, също от сребро. Той я избутваше с широките си розови длани — досущ лапи на животно, и не искаше и да чуе възраженията й.

Даяна беше почти готова да се примири, когато неочаквано зърна Найджъл да се приближава зад едрия гръб на чернокожия.

— Найджъл, здравей! — провикна се тя и подскочи, за да може да я види. — Найджъл, аз съм, Даяна!

Чернокожият я задърпа.

— Ще ти дам едно здравей! — гласът му прозвуча тихо, но заплашително. — Не чу ли к’во ти казвам, момиче? Изчезвай от тук, че…

— Спокойно, Джери — избута с рамо чернокожия мъж Найджъл. — Здрасти, т’ва ти ли си?! — и се обърна към пазача: — Всичко е наред. Тя е наш човек.

Чернокожият вдигна рамене и отстъпи назад. Не се извини. Найджъл хвана Даяна за ръка и я поведе надолу по няколкото стълби, постлани с пътека. Тук осветлението беше по-слабо и меко, стените в пастелни тонове се виеха в сумрака.

Найджъл спря пред автомат за безалкохолни напитки.

— Отдавна не съм те виждал, Даяна — извади няколко монети от джоба на джинсите си и ги пусна в процепа. — Искаш ли кола?

— Не, благодаря.

— Дойде да се видиш с Крис ли?

Стоеше полуобърнат към нея и я гледаше над ръба на картонената чаша. Подсмръкна и сръбна шумно от напитката. В полумрака, през рамото му Даяна забеляза да се движи силует с телосложението на булдог и с невероятно широк гръден кош. Вървеше безшумно и в един момент лицето попадна в сноп мъждива лимоненожълта светлина. Колкото и да беше странно, от грубите му черти не лъхаше никаква свирепост. Кротките сиви очи оглеждаха безпристрастно всичко. В първия момент, когато мъжът я погледна, Даяна беше почти убедена, че тия малки сиви дискове са обективи и че само да натисне корема му с пръст, от процепа на стиснатата уста ще се появи цветна полароидна снимка.

Найджъл се обърна по посока на погледа й.

— Т’ва е Силка — поясни той. — Пази ни от всекиго.

После подскочи два-три пъти с танцова стъпка, сякаш искаше да се освободи от излишната енергия и верижката с амулета от слонова кост и черен оникс задрънча около врата му.

Даяна извърна поглед към Найджъл:

— Отдавна не съм виждала никого от вас… нали знаеш колко сме заети… и аз, и…

Той я смушка с кокалестия си пръст, като че ли имаше пред себе си кукла.

— Ставаш звезда, нали, душа.

— … вие с вашия албум, та затуй…

— Майната му! — Найджъл схруска ситния лед в устата си. — Хм — преглътна, — след седмица тръгваме на път. Тогава трябва да ни видиш, тогава! — той разкрачи крака като прославен стрелец и сложи ръце на тесния си ханш, готов сякаш да извади чифт пищови. — На сцена! Уоу! Супер турне! Не сме обикаляли, ммм… повече от година и половина — залюля снага като кобра, опиянен от звуци, които само той чуваше. — Все едно си на война… разбираш, същинска битка. Научен си да убиваш, когато си там, на фронтовата линия и чуваш неспирното па-па-па на оръжията около теб, сякаш идва от самия въздух… нов вид, разбираш, атмосфера. После изведнъж те удря в носа вонята на пушечно месо и кръв и още по-здраво стискаш оръжието в ръцете си. Т’ва ти става начин на живот — и той смачка празната чаша, метна я нехайно встрани. Силка не помръдваше очи от тях. — После те пращат обратно у дома… Някаква кървяща дрипа в отпуск, к’вато вече си виждал и к’во става? Кървенето продължава, напълно достатъчно, за да заспиш, т’ва става. Лежиш в смачканите чаршафи с ококорени очи и чакаш куршумите да зачистят покрай главата ти; наред с тях силният тътен на минохвъргачен огън. А къщата тя ухае на чисто, приятно… на спокойствие! И ти почваш да проумяваш. Всичко идва от кървящите ти ръце. Те са празни… адски празни и без тежест в тях почват да се потят и ти не можеш да спреш това, бършеш ги в бедрата си, стопляш ги, изстудяваш ги… нищо не помага.

Отначало Даяна намери това отплесване на Найджъл на тема война за доста обезпокояващо, макар че още преди да се запознае с него, Крис я бе предупредил за тази слабост на приятеля си. Беше и казал също, че Найджъл притежава една от най-големите колекции от лични военни принадлежности от Втората световна война. Първо имал огромна оръжейна сбирка. След това започнал да събира от тук от там смъртоносни оръжия от Виетнам, защото били, по думите му, много по-изтънчени.

Докато разказваше, хлътналите очи на Найджъл пламтяха от силен вътрешен огън.

— Ами ето к’во става, когато не си на път. Като проклет войник-отпускар, разглезен от стоене вкъщи. Не знам как е с другите копелета, ама за мен правенето на плочи е адски скучно. Четирите стени ми действат потискащо, разбираш. Веднъж да свършим, ще ми олекне. Ще ми се вече да съм излязъл — навън, в нощта, където има само светлини, микрофони, висока сцена и на нея — ние, а пред нас — младежи, море от младежи, които крещят с пълни гърла, тълпят се, чакат, реват, викат ни за последен път на бис, само и само да ни докоснат…

Насред парчето аз отивам до ръба на сцената и мога да видя първите два реда. Всички там стоят прави, ама казвам ти, всички, до един — прави и махат с ръце и с рози. Аз коленича и те подлудяват, някои дори прескачат бариерата за фотографите и усещам миризмата им — на наркотици, на бира и на още нещо, което не мога да обясня, нещо, което вече толкова години продължава да ми действа. То е мирисът на младостта: копнеж по това, което сме постигнали ние тук, на тази сцена, защото ние сме надминали човешкото в нас, разбираш, вече не сме Найджъл или Крис, или Иън, или Роли — ние сме „Хартбийтс“. И това сексуално изпарение, което се носи във въздуха, е толкова силно, че аз знам, знам, че само да се пипна и съм готов… цялото това наситено изпарение е като вятър, който духа към мен от някаква тъмна врата. Поглеждам надолу и виждам всички тия лица, блеснали от отражението на нашите движещи се прожектори. И знаеш ли к’во се получава? — Найджъл широко разпери ръце. — Едно огромно огледало, което връща музиката обратно към нас. Тези лица греят като слънца с неземна светлина. Те са преобразени, пречистени и тогава ме обзема чувството, че реша ли да се протегна и да ги докосна, мога отново да ги преобразя във вид, какъвто аз пожелая, сякаш плътта и костите им са се превърнали в глина. А то, това е важното. Не спечелените мангизи… мангизите са само за харчене, разбираш. Докато това… мама му стара… това е, което движи света. И моят инструмент е като оня гаден М-16. Когато взема подвижната клавиатура и тръгна из сцената по време на „Раф Трейд Найтс“, аз се чувствам като стрелец в проклетата джунгла, който дебне да пръсне черепа на някой неприятел.

Даяна наблюдаваше внимателно лицето му, докато Найджъл говореше. То щеше да се стори странно на всекиго, който не бе сценичен изпълнител. При вглеждане отблизо създаваше впечатление, че всичките му черти са прекалено пресилени, сякаш взети от две лица и натъпкани в едно. Ъгловатото лице с високи скули бе гримирано повече театрално отколкото козметично, затова и тушът на очите не му придаваше женственост, а по-скоро зловещ израз. Всъщност точно този външен вид той си бе избрал още в ранните години на групата и го поддържаше грижливо и досега.

Зловещите народни предания не бяха далеч от неговата поезия, която се лееше от сцената — неизменна сянка съпътстваше песните му, засягаща отрицателната страна на живота; коварните жени, еуфорията от наркотици, измислените улични боеве, при които остриетата на джобни ножчета проблясваха във въздуха, пуснатата на воля младежка агресивност — това беше същината на песните, с които „Хартбийтс“ се прославиха най-много. И тъкмо това прецизно премерено мрачно въздействие ги задържаше на мода в една индустрия, прословута със способността си бързо да те изхаби. Никой, дори най-радикалните от суровите нови вълни, идващи от Англия, не помисляха да унижат групата, както редовно правеха с други супер формации, които с години не слизаха от върха, използвайки изрази като „скучните стари пръдни“.

Даяна винаги бе оприличавала Найджъл на животно в клетка — неспокоен в същността си, нетърпелив и обезсърчен от превратностите, често сменящ настроенията си. Положително е маниак, помисли си тя, в степен, напълно приемлива за сценичен изпълнител.

— Ей, я виж! — Найджъл извади от малкото джобче на джинсите си навита на руло найлонова торбичка. — Мой колега току-що си пусна от това във вените. Копелето е откачалка и досадно като муха, ама трябва да призная, носи най-добрата стока — той бръкна с палец и показалец в пликчето и затърка между пръстите люспесто вещество, тъмнокафяво като шоколад. — Басирам се, че не си попадала на такова нещо, душице. Това са чиста проба кам-проклети-боджански пъпки. Казах ти, това приятелче не е с всичкия си. Трябва да внимавам. Той ту идва, ту изчезва. Знае ли човек? На… опитай малко. Ще ти продуха мозъка.

Но вместо да натъпче наркотика в лула, Найджъл понечи да го натъпче в устата й. Даяна извърна глава и го отблъсна с ръце.

— Не, Найджъл, недей. Не сега.

Той вдигна рамене, ухили се, натъпка щипката наркотик в устата си и задъвка.

— Чудя ти се понякога — рече, но си личеше, че мисълта му е другаде.

— Не го ли пушиш?

— Господи! Не, душко — изсмя се той, — тая стока е прекалено качествена, за да се пуши. Трябва да се дъвчи. Нищо друго. Почакай и ще видиш. Няма измама. Оох, ох! — пусна отново монети в автомата и си взе нова чаша кола; извади още малко от наркотика, пъхна го в устата си и пак задъвка. — Ммм, как бързо действа. Помага ми да издържа тая ужасна скука — преглътна, отпи от колата и прибра наркотика. — Крис е вътре. Губи си времето с компютъра. Винаги изчезвам в такива моменти. А той пък как се вживява в тия идиотски записи, не ти е работа! Добре си бяхме през шейсет и четвърта, когато имахме две писти, а не шейсет и четири като сега. Шантава история! К’во да правим с тия шейсет и четири писти, да викаме Берлинската филхармония ли? Ние сме рок’ен’рол музиканти, а не някаква си фръц-фръц група, педерасти. Ама ха! Минахме през всички боклуци, дето идваха и си отиваха през шейсети осма — тъй де, кой го е грижа, разбираш. Шествахме със „Сърджънт Пепър“ и от тоя род… Крис и Ленън бяха добри приятели в ония дни. Но дай да зарежем тия приказки… то беше толкова отдавна, разбираш. Сега т’ва не е нашият тип музика, рок’ен’рола. Нашата работа е да ти изправим косите. На улиците, човече. Барикади, наежили железа. Ние сме мръсната улица, приятел, а не колежански двор. Очи, блеснали след някого от нас, нали разбираш? Уши бучат. Тела се клатят в такт. Това е нещо! Каквато е същността на живота там, на улицата!

В този момент вратата на студиото се отвори и той млъкна. Вълна от записана музика гръмна в ушите им, после спря изведнъж и последваха изопачени звуци от пренавиване на лента. Разнесе се гласът на Крис:

— Стоп!

Музиката отново гръмна точно от мястото, откъдето се чу преди малко и заглъхна зад вратата, която се затвори със звука на пневматична клапа.

— Ей, Тай! — възкликна Найджъл с усмивка.

С гръб към вратата стоеше жена и ги гледаше. Беше средна на ръст, с тесен като на Найджъл ханш. Позата й — едното бедро издадено настрани — при всеки друг щеше да изглежда просташка. Но при Тай биеха на очи най-мрачните нюанси; от нея лъхаше дълбока и трайна студенина.

Тя имаше неправилно лице, с израз на низвергнат ангел — особено забележително, триъгълно, с широки европейски устни, високи скули и тънък като кама нос.

Великолепна! Това щеше да е първото определение, което би минало през ума на човек, ако не бяха очите й. Черни като въглени, те разваляха цялостния израз; сякаш поставени по погрешка на това лице или може би прекалено малки за него.

Носеше бюстие без презрамки, с банели, които съблазнително повдигаха и показваха част от гърдите й, и черна копринена пола с цепки до ханша от двете страни, за да се вижда лъскавият сатенен колан с жартиери. Наричаха я Тай, но истинското й име беше Таис.

Тя тръгна към двамата, приковала странните си каменни очи в Даяна.

— Чудех се, къде се забави толкова, скъпи — не отмести поглед към Найджъл, макар да говореше на него.

— Нали помниш Даяна? — каза Найджъл. — Приятелка на Крис и Маги.

— И още как — широките й устни се извиха в усмивка, която не блесна в очите. — Защо е дошла? Нали знаеш, че не допускаме…

— Е, хайде сега — той пъхна ръка под мишницата й и опакото на дланта му се притисна в овала на гърдата й. — Даяна е приятелка, Тай. Дошла е чак дотук, а? — и намигна на Даяна. — Цял ден е бачкала и е дошла тук да се позабавлява малко. Ей, ей — той се заклати като в танц, като държеше в прегръдките си Тай.

— Отивам в тоалетната — каза тя и отмести злия си поглед от Даяна към Найджъл. — Ще дойдеш ли с мен? — гласът й беше дълбок и дрезгав. Театралната й подготовка беше очевидна.

Найджъл се ухили:

— Разбира се. Да. Винаги готов — той едва отдели поглед от нейния и се обърна към Даяна: — Ти влез, ако искаш. Крис и момчетата ще се зарадват, като те видят. Ха! Роли е лепнал твоя снимка на калъфа си. Нали, Тай? Ха, ха!

Тя го дръпна и двамата изчезнаха зад леката чупка на коридора.

Вътре студиото бе облицовано в светли дъски, поставени под наклон и лакирани. На места върху тях бяха монтирани светлосини меки трапецовидни акустични панели.

Даяна стоеше на по-ниското с три стъпала ниво в края на апаратната, където бе разположен огромният пулт с циферблати, плъзгачи, бутони — общо шейсет и четири, по един за всяка писта, и множество изходни и входни връзки. Всичко се управляваше с компютър.

Зад преградата от двойно стъкло беше самото студио за записи, пълно с обемисти усилватели с трепкащи по тях рубинени светлини, различни инструменти на оркестъра, дълги, виещи се като змии дебели кабели, стойки за микрофони. В единия ъгъл имаше малка кабинка с прозорче за вокални записи. До задната стена беше разположено голямо концертно пиано, покрито с избелял кафеникав калъф. Двама дългурести асистенти по озвучаването бяха коленичили до кабелните изходи и довършваха подготовката за последните комбинирани записи на албума.

Даяна продължаваше да стои в полумрака до вратата, погълната от мисли за Найджъл. „Адски ме стряска тоя човек“, беше споделила тя с Маги, след като го видя за пръв път. „Глупости!“, засмя се Маги в желанието си да я успокои. „Това е само поза, мила. И трябва да призная, доста сполучлива. Нищо друго. Чак се вдетинява. По моему, той усвои всички тия сатанински измишльотини покрай Тай. Фасадата на сензацията. Повече от сигурна съм, че тъкмо затова са и нейните истории с други жени. Това е подходящ материал за…“ „О, да, би се вдигнал голям шум“, вметна Даяна. „Не и за него. Найджъл има нужда от подобно нещо двайсет и четири часа в денонощието. И Тай, разбира се.“ Маги повдигна рамене: „Все пак, чудя се може ли изобщо да бъде зъл. Крис го познава от толкова отдавна.“

— Ей, Даяна, как си?

През междинната врата, водеща към звукозаписното студио, се появи захилен Роли, тръгна към нея, изкачи стъпалата и я прегърна грубо, но сърдечно. Беше облечен в износени джинси и плътно яке в бяло и синьо. После се отдалечи и отиде да говори с Крис, който се бе навел към Пат, инженера по озвучаването, и двамата разработваха компютърната програма за последното комбиниране на записа. Оттам Роли отново влезе в звукозаписното студио, мина през виещите се по земята кабели и отиде при барабаните си. Взе палката и започна внимателно да изпробва подред звука на всеки барабан и цимбал, като междувременно правеше и настройка, където беше необходимо.

Апаратната също беше на две нива; по-ниското стигаше до контролния пулт, до който имаше удобен диван и ниска масичка. Даяна отиде и седна там. От нишите на тъмнокафявия акустичен таван се процеждаше слаба светлина. Чуваше се острото съскаме на лента, придружено от кратки изблици на звуци, наподобяващи неразбираем детски брътвеж. Съскането спря и в абсолютната тишина изведнъж гръмна музика, толкова силна, че Даяна подскочи. Огромните високоговорители — същите, каквито Крис имаше в дома си, бяха монтирани в двата ъгъла на стаята. Чу се спокойният глас на Крис:

— Добре.

Отново настъпи тишина; после изскърца стол и Пат съобщи:

— Отивам да чишна и да се поразтъпча малко. Веднага се връщам.

Вратата към коридора тихо хлопна след него. Даяна се обърна и се изправи на колене върху дивана. Главата й се подаде над апаратурата.

— Ей, това ти ли си?

— Маги не е ли тук?

— Не — поклати глава Крис. — Каза ми, че й се обаждали. Може би за някакво участие.

— Това е чудесно — на езика й беше да му каже в какво ги бе обвинила Маги, но реши да се въздържи. Да върви по дяволите, задето си мисли такива неща, наруга я в себе си Даяна. Тя е толкова нестабилна понякога.

Крис кимна:

— Дано най-сетне се пусне от врата ми. Божичко, ставам бръм от нея, казвам ти.

— Просто е притеснена.

— Аха — той извади цигара и с обиграно щракване на запалката я запали. — Кога ли пък не е била! — наведе се над пулта и с възбудено лице продължи: — Човек трябва да вярва в нещо, Даяна, за да успее — стисна юмрук. — Трябва да вярваш и в себе си, щото около теб всеки гледа да забие нож в гърба ти и с радост да ти каже колко си некадърен — беше се приближил много близо до Даяна и очите му шареха по лицето й, сякаш търсеха нещо. Изведнъж се разсмя и настроението му се промени; отново се облегна назад в стола и додаде: — Затова ние с теб се разбираме тъй добре, нали?

— Да — кимна Даяна, — това има значение.

— Вярвам, не ме смяташ за наркоман; не си тръгнала да гониш опашката на комета — пак се засмя. — Има си хас! Та ти си имаш собствена комета — смачка наполовина изпушената цигара и извади малка метална кутийка. — Искаш ли да смръкнеш малко?

Даяна поклати глава.

— В коридора налетях на Найджъл. Опита се да ми пробута от неговата отрова.

— Хм! Той е в такова гадно настроение тази вечер. Сигурно е от проклетото пълнолуние — Крис смръкна лъжичка кокаин.

Докато го наблюдаваше, Даяна попита:

— Защо не привикнеш към нещо по-здравословно като пиенето например?

— Ха! — Крис стисна носа си и затърка венци с останалия по пръстите му бял прах. — Пиенето е чисто пролетарски порок. Веднъж прибраха баща ми за пиянство. Беше гаден къркач, преди да засегне в морето. Всъщност това го излекува.

— Кое, морето?

— Не. Дето избяга от майка ми — този път се засмя без никаква веселост. Като че ли думите му нагарчаха. — Значи не искаш да опиташ? Бре! Какво примерно момиче си!

— Трябва да пазя реномето си — засмя се Даяна.

— Аз също — каза той и гребна нова доза. — Наздраве за реномето! — смръкна силно и от праха не остана и следа. Прибра кутийката и избърса носа си. — Добре че не си опитала от марихуаната на Найджъл; сега нямаше да си сред нас.

— Той продължава да ме плаши — каза Даяна, — макар че не го познавам от вчера.

— Кой, Найджъл ли? Боже, та той е един хлапак, който се мъчи да се прояви в света на възрастните.

— Това ми е думата — каква страст към оръжията си!

— О, това ли било! Е, трябва да го познаваш толкова дълго, колкото аз, за да разбереш тази негова страст. За него всичко друго минава и заминава, всичко е нереално. Освен оръжието в ръката му. То има тежест, има власт. То е могъщо. Той натиска спусъка, и убива животно. Може да го пипне, да усети изстиващата му козина. Знае какво е направил.

Даяна потръпна.

— Но това е жестоко.

— Защо? — той протегна ръка, имитира с пръсти пистолет и се прицели във въображаем обект. — Па! Па! Той не убива хора.

— Но понякога създава впечатлението, че има подобно желание.

— Е, такъв си е Найджъл. Най-големият фантазьор от всички нас — Крис кимна. — Не бива да забравям: ние израснахме заедно по улиците на Манчестър — запали цигара, дръпна веднъж и я остави. — Така е, когато не помниш баща си, когато все нямаш достатъчно пари да си платиш наема и никога не знаеш какво ще завариш, като се прибереш вкъщи.

Крис дръпна още веднъж от цигарата, преди да я загаси с пожълтелите си груби пръсти.

— Спомням си, когато навремето живеехме в една квартира и едва успявахме да си намираме по някоя временна работа. От мазето под нас се разнасяше такава гадна миризма на мухлясал картон и пикня, че си слагах щипка на носа, та да мога да заспя. Една вечер се обадих на майка ми — ние нямахме телефон, та ползвахме автомата на ъгъла — зиме ташаците ни ставаха на кочан — и тя ми вика: „Татко тя се върна, сине. Отби се само да ни види. Пита за теб. Донесъл ти е коледен подарък, да знаеш.“ Аз побледнях, върнах се в квартирата и дори не съм чул, когато Найджъл ме питал: „К’во ти е, друже?“ и тръгнал след мен за дома на майка ми. Зачаках на улицата да се появи подлецът. Че като му фраснах един по лицето, така му разбих носа, че наоколо всичко стана в кръв. Разхвърчаха се зъби. Два шута с все сила в топките. Найджъл започна да ни разтървава. На пихтия приличаше, проснат на тротоара моя старец сред кръв, зъби и степания. Аз треперех като лист, Найджъл ме държеше. Изведнъж тоя кретен ме блъска настрани, извади пистолет — немски лугер — и го насочи към главата на стареца. Сграбчих ръката му, тъкмо когато натисна спусъка. Бум! Сякаш бомба избухна, лицата ни се посипаха с парченца чакъл. „Абе“, викам му на Найджъл, „Да не полудя? Можеше да го убиеш.“ „И к’во от т’ва?“, отвръща ми той, „не виждаш ли к’во направи с теб и майка ти.“ Това беше въпрос на преданост от негова страна, нали разбираш? Божичко, че беше лудост, беше, но аз го разбирах — Крис задържа поглед в очите на Даяна. — Нали разбираш какво искам да кажа? Беше прав по моему. И неговият старец оставил майка му да се грижи сама за себе си. Цял живот работила.

— А какво стана с баща ти? — попита Даяна.

— Ами к’во — заряза ни, разбира се. Замина и повече не го видях. След няколко седмици майка ми вика: „Чух, че имало някаква свада на улицата. Бил си се с баща си.“ „Той ли ти каза?“, попитах. „Не, момчето ми, дума не е изричал за това. Госпожа Фейтфул от долния етаж видяла всичко.“ Тогава си рекох: „Виж ти, дума не обелил, негодникът му с негодник.“ И изпитах особено чувство, някаква топлина ме обля отвътре. Майка ми продължи: „Синко, време е да ти кажа — баща ти е моряк.“ Пътувал с кораби. Какво е могла да направи тя? Да застане на пътя му, който е избрал, за да изкарва прехраната си ли? Невъзможно е било, казвам ти. Но всеки месец, като по часовник, увери ме тя, получавала, от него пари. За къркането му обаче нищо не споменава. Трябваше сам да науча. Удавил се край нос Добра надежда. Майка ми показа писмото, което й пратил капитанът. Спасявали двама моряка и той паднал от спасителната лодка в някакъв гаден водовъртеж. За секунда изчезнал. „Сякаш морето го грабна и отвлече в дълбините“, пишеше капитанът. Та, както виждаш, от него стана герой.

Крис облегна глава назад и затвори очи. Дишаше равномерно и дълбоко, сякаш спеше; но пръстите му завъртяха един изпъкнал бутон и от тонколоните над главите им гръмна музика.

Даяна се обърна и отново седна на дивана. Крис се изгуби от погледа й. Тя хвана с ръце главата си и затвори очи. Стори й се, че някъде далеч се отвори врата, музиката затихна до едва доловимото съскане на въртяща се лента. Някой влезе.

— А, Крис! Ето те и теб!

Не беше Пат — той имаше типичен за южняците провлачен говор. Този глас изяждаше съгласните и произнасяше гласните съвсем равно. Така говореха в околностите на Лос Анджелис.

— Смея ли да попитам, какво всъщност става тук? — продължи гласът. — Всяка вечер вие, лениви копелета такива, ми сервирате поредните си свади, които аз трябва да оправям — чу се щракване на запалка. — Крис, с целия риск да се повтарям до втръсване, дай двамата с теб да минем всичко още веднъж. Ако албумът не бъде завършен и усвоен до една седмица, ние ще тръгнем на турне без нито едно ново парче. Знаеш ли какво означава това? Без дори един сингъл, с който…

— О, я се разкарай, Бено. Това в последна сметка няма никакво значение.

— Тъкмо тук грешиш, приятелче. Що не си гледаш музиката и не ме оставиш да си върша моя бизнес, а?

— Там е въпросът, шефе. Сега тоя бизнес е пълна безсмислица.

— Направо ми късаш сърцето. Без тоя род бизнес групата ще фалира. Ти харчиш парите, преди още да са изкарани. Един Бог знае колко ти се е вирнал носът.

— Глупости! Изобщо не харча много.

— Още веднъж ти казвам, Крис, стягай албума.

— Не виждаш ли, че всичко се трупа на мен? Никой не е готов да го довършим… или не си го забелязал? Единствено от мен се очаква да се грижа за всичко. Какво, Найджъл се мъкне тук с ченгето си. Йън не пожелава дори да чуе новите мотиви, които съм вмъкнал в мелодиите…

— Слушай, Крис…

— За бога, ти ме изслушай, копеле! Скапах се вече да нося тази група на гърба си. Писна ми да поемам нечия друга отговорност върху себе си. Ами да, за к’во им трябва да се безпокоят? Нали знаят, че всичко ще бъде направено и без тях.

— Какво искаш да кажеш?

— Че положението е неудържимо и искам да се махам.

— Разбирам.

— Той разбирал! Какво, по дяволите, значи това?

— Ами и аз не знам. Какво искаш да кажа?

— Хайде, хайде! Много си падам по твоите…

— Не можеш да напуснеш, Крис. Поел си отговорности…

— Престани да ми натякваш за моите отговорности!

— Имах предвид младежите…

— Ама ти наистина си тежък случай, Бено. Хитруваш, та се късаш. Пет пари не даваш за младоците, не е ли тъй? Хайде, хайде, само приходите гледаш.

— Боже! Че „Хартбийтс“ не са имали успех тия, ъ-ъ седемнайсет години току-така. Ти сам можеш да го разбереш.

— Да, разбира се.

— Всичко е до музиката. Младежите харесват музиката. Почваш да се отклоняваш от, как да кажа, от това, с което всички са свикнали и това е пагубно. За всички нас. Кълна се, изобщо не мисля за себе си. Ние сме една жестока индустрия. Толкова хора зависят от това, което ще се случи от албум до албум. Чух някои ваши записи, това ново парче, което сте…

— Стигнахме до недрата на пълния мрак, нали, друже?

— Пат ми изсвири набързо…

— Моята музика?

— Имам правото да я чуя, не е ли тъй? По дяволите, забрави ли кой съм?

— О, никога не мога да си позволя това, Бено!

— Добре тогава.

— Музиката изобщо не е твоя работа…

— Ама е моя работа, когато сметна, че може да повлияе на…

— Държиш се като Господ.

— Какво си мислиш, бе копеле гадно? Че държиш монопол над Божието царство ли? Трябва да се вземат някои решения. Затова съм тук.

— Да, но музиката не е твоя…

— Професионални решения, Крис…

— Слушай, копеле…

— Едното вече е взето.

В апаратната настъпи тишина, тегнеща и потискаща. Даяна отвори очи — огънят в гърдите й запламтя по-силно. Дълбоко безпокойство я обзе и запърха в нея като заловена птица.

— За какво намекваш, да те вземат дяволите?

— Това, което ти казах: групата няма да ти разреши да прекъснеш договора.

— Групата?

— Проведе се гласуване, разбираш ли.

— Без мен? И кой свика това гласуване?

— Найджъл и аз. Трябваше да се направи. Имаше нужда от изясняване на…

— Изчезвай оттук, човече. Отвращаваш ме.

— Това няма да помогне.

— Вън, Бено! Веднага. В следващата минута вече ще пълзиш…

— Като се успокоиш, ще разбереш, че…

— От мен музика повече няма да получиш.

— Крис…

— Няма да напиша и една пукната нота! Поне докато съм на свобода!

— Има законни мерки, но не искам да стигам до там сега. Когато…

— Знаеш ли какво, Бено? Нещо не се чувствам добре, ей тъй; изведнъж стана. Може да се окаже сериозно. Например тежък хепатит. Това означава най-малко шест месеца да съм вън от играта.

— Мога да намеря лекар да…

— Този албум. Новият сингъл… проклетото турне, друже. Бум-бум!

Гласът на Бено прозвуча в тишината с особено спокойствие:

— Нито за миг не смятам, че говориш сериозно, Крис. Озовеш ли се веднъж на път за Сан Франциско другата седмица, ще се почувстваш съвсем другояче.

— Ти просто не ме слушаш. Аз приключих с всички вас.

— Правиш сериозна, основна грешка, Крис.

— Господи! Почваш да ми плямпаш като твоята банда от противни адвокати. Напускам. Просто напускам.

— Тогава ще си довършим разговора след някой друг ден.

Даяна чу вратата да се отваря, после тихо да се затваря и гласа на Крис:

— Боже Господи!

Тя се изправи и главата й щръкна нагоре, сякаш бебе на пружина.

— Още ли си тук? — Крис се показа иззад преградата на командния пулт. — Да-а. Само ти остана. За нула време всички се покриха — той се изхили и потърка нос. — Ама че мръсник е тоя импресарио! — изведнъж избухна в силен смях, после сви рамене и допълни: — Ох, какъв ад! Нищо не мога да направя повече за днес. К’во ще кажеш да се омитаме от тук, ама на секундата.

Заведе я в „Дансърс“, който беше само за членове на клуба. Състоеше се от няколко зали с огледала — същински дворец. Основната зала беше кръгла, опасана от бара. Подът й беше прозрачен и под него растеше тропически гъст листак. В първия момент като погледнеше надолу, човек губеше ориентация. Стените бяха лакирани в черно и покрити е мрежа от фигурално разположени разноцветни светлини, които мигаха като непрестанно прииждащи вълни. На всеки кръгъл час, сякаш отмерваше времето, някакъв скрит източник посипваше танцуващите с искрящ сребърен „звезден прах“.

Двамата си запробиваха път през навалицата и потните изпарения, сред безумната и нестихваща какофония на музиката.

От възбуда те като че ли не забелязваха загорелите и изрисувани лица, които се поклащаха до тях с опулени очи, подобно на китайски плоскодънни лодки, теглени към императорската джонка, и притискаха тъмни устни до розови уши, за да надвикат биенето на барабаните.

Скоро се появиха и фотоапаратите, а след няколко невидими телефонни обаждания от страна на управата, се изсипаха танцьори, които сякаш завършваха лоцманското училище. Те, изглежда, имаха само една цел — да са тук, да извиват тела в ритъма на музиката, да се втренчват с усмивка във всекиго, да попиват атмосферата, изпаренията, премигващата светлина, от които имаха нужда както вампирите от кръв.

Крис обгърна талията на Даяна и я понесе във вихъра на танца; по лицата им се стичаше пот като водопад, а под тях клепналите листа на палмите — джуджета се накланяха и полюшваха, сякаш и те не можеха да устоят на ритъма на музиката.

Двамата не преставаха да танцуват; тениската на Крис потъмня от пот, блузата на Даяна полепна по кожата й. Те не обръщаха внимание на светкавиците на фотоапаратите, които проблясваха край тях като метеори, нито на шума, изпълващ заведението с нестихващия тътен на гръмотевична буря. По едно време — без и двамата да усетят кога — музиката престана да бъде музика. Превърна се в някакво ритмично грухтене, придружено от удари и думкане, което се просмукваше през подметките им и продължаваше да ги води в такт дълго след като ушите им заглъхнаха, претоварени от силния шум.

В един момент се озоваха на бара. Крис поръча по един огромен коктейл от джин и тоник. Ала вместо да го изпият, те започнаха да го изливат един върху друг и върху главите си. Избухваха в смях, отпиваха жадно по някоя глътка, без да усетят вкуса му — острият цигарен дим бе притъпил обонянието им. Крис отметна глава назад и Даяна с любопитство наблюдаваше как адамовата му ябълка подскача нагоре-надолу, докато поглъща питието; после той бръкна в чашата, извади останалите на дъното парченца лед и ги пусна в пазвата й.

Тя скочи и нададе писък, ала никой не го чу сред общата шумотевица. Тогава Крис я завъртя и задърпа към дансинга, където вече нямаше никакво място. Тълпа беше заобиколила танцьорите, за да ги наблюдава по-отблизо. Самите танцьори бяха опиянени, леко разчувствани; бедра се поклащаха, гърди потрепваха.

Даяна бе объркана, завладяна от всичко, което се случваше. Имаше усещането, че всеки поглед, всеки звук, всеки аромат я пронизват като стрела. Някаква черупка се бе пропукала, без тя да разбере; нежната ципа отвътре се бе разкъсала от неудържимата за нея сила. Все едно че беше част от малка, но мощна верига, включена в електрическата мрежа, и токът, който минаваше през нея, я караше да потреперва.

За известно време загуби Крис някъде из страничните зали, които предположи, че са пълни с изпити лица, побелели коси, кокаин. Ала това не я притесни — нали бе заобиколена от музика — силна, взривяваща, която като стрела се забиваше право в сърцето.

Съзнанието й беше танц, неограничен от време и пространство, затова тя можеше да се измъква незабелязано оттук и да се пренася в друга стая, без светлина, три етажа надолу в земята, също като помийна яма, охранявана от бетонни кучета; можеше да върви по градска улица, настлана с натрошен камък, пълна с телени мрежи, верижни огради, пазещи камари от счупени тухли, огньове в кофи за смет и разкъсани сенки по почернели от сажди, остъклени стени.

И тя си казваше: „Съществувам, съществувам, съществувам!“

Крис се върна, целуна я, прегърна я и отново я поведе към прозрачния под. Под краката им гората се кланяше почтително на стъпките им. Музиката жужеше в главата й, вдъхваше й живот и движение. Беше като продължително нощно пътуване, сякаш двамата искаха да избягат от Лос Анджелис, без всъщност да го напускат.

В този ранен час Олд Малибу Роуд беше безлюден. Чуваше се само шумът на вълните вляво от пътя. Даяна спря, преди да завие и да паркира колата.

Крис спеше, облегнат на дясната врата. Тя го разтърси леко и той отвори очи:

— Ъ?

— У дома сме.

— У дома?

Тя слезе от колата и му отвори.

— Да, у дома, при Маги.

— Маги, аха — затърка очи. — Май съм заспал.

Даяна трябваше да му помогне да се изправи и да влезе.

— Тя беше в Съсекс — мърмореше Крис под носа си. — Нямаше я известно време — и се отпусна с цялата си тежест върху Даяна.

— Крис, трябва да вървя на работа.

— Видях Джо да ми маха. От кухнята. Само вдигна ръка. И махаше ли, махаше, сякаш ме викаше. Странно.

Даяна го поведе бавно към входната врата.

— Кое му е странното?

Крис извърна глава и се запрепъва по пясъка. Впери големите си очи в Даяна, но погледът му се кръстоса.

— Джо е мъртъв — с хрипкав глас каза той.

Тя кимна и продължи да го крепи по стълбите. За това се изискваше огромно търпение.

— Джо е мъртъв много отдавна — с нежен, майчински глас отвърна Даяна, сякаш успокояваше разплакано дете.

Крис кимна, отдели се от нея и се хвана за парапета на верандата. Олюля се и за малко да стъпи в една от саксиите с цветя. Цветът от лицето му беше изчезнал, челюстта му увисна надолу. Даяна го наблюдаваше с притеснение. В този момент той като че ли се овладя, обърна се към нея и се подпря с гръб на гредата на парапета.

— Много отдавна — това беше нещо като грачене, зловещо ехо на нейните думи. — Аз бях там.

Ясно, помисли си тя, приближи се до него и го задърпа към вратата.

— Знам — съчувствено му каза.

— Нищо не знаеш.

Тя успя да хване с лявата си ръка топката на бравата и я завъртя. Бравата не подаде и Даяна помисли, че е заключено, но после осъзна, че я е завъртяла в обратна посока. Опита отново и вратата се отвори.

В антрето вече почти влачеше Крис.

— Маги — извика тя.

Примижа, тъй като всички лампи в къщата светеха. Преди да влязат, тя бе погълната от грижата да вкара Крис вътре и не беше обърнала внимание на това. Двамата пристъпиха в дневната и Даяна се закова на място. Крис, чиято глава беше увиснала на рамото й, се изправи, тъмните му очи зашариха наоколо.

— Господи! — Даяна едва пое дъх.

— Какво, по дяволите, е ставало тук?

В стаята цареше пълен безпорядък. Дългият кожен диван беше преобърнат. Възглавниците и облегалката му бяха нарязани и по дължината на разрезите можеше да се предположи, че тук е играло мачете. Ориенталският килим беше оръфан, сякаш побеснял звяр го бе дъвкал. Всички лавици бяха опразнени, страници от книги се пилееха по целия под. Даяна мерна разкъсан том „Лорд Джим“ от Джоузеф Конрад, една книга за тарок без корици и разни други.

Огромната стерео система беше изкорубена; металните и стъклените й части бяха огънати и счупени, от големите тонколони бяха останали само корпусите и от тях тъжно висяха срязани жици. Едната, по-близката до тях, си беше на място; другата беше обърната и лицевата й част гледаше към трапезарията.

— Маги!

Даяна отиде до вратата на трапезарията. Опушеното стъкло на ниската масичка бе разбито. Тя стъпи върху страници от биографията на Сервантес, струпани върху отломки от дърво и извит метал, и точно тогава видя какво има в по-отдалечената тонколона.

Доскоро то е било мислещо, чувстващо човешко същество. Беше й нужно да повтори изречението няколко пъти в себе си, за да го осмисли, защото това, което сега виждаше пред себе си, беше нещо уродливо, което нямаше дори и далечна прилика с човек.

Лицето бе натрошено като стъкления плот на масичката. Част от косата го закриваше наполовина. Оголените червенеещи места по скалпа показваха, че са били отскубвани огромни кичури коса. Едното рамо вероятно е било счупено, за да може тялото да се натъпче в опразнената кухина на тонколоната; сигурно и двата крака са били насечени. От разкъсаната и обелена плът стърчаха розови и бели кости. Навсякъде имаше кръв, засъхнала на местата, където не се бяха образували локви.

Даяна изпищя и веднага запуши уста с побелелите кокалчета на пръстите си. Захапа върховете им, но не почувства болка. Ноктите й се впиха в дланта.

— Какво е това, Даян?

Крис дойде до нея и тя осезателно почувства топлината на тялото му. Струваше й се, че от пространството непосредствено пред нея лъха такъв студ, какъвто може да съществува единствено в космоса. Стомахът й заплашително се разбунтува, тя се закашля и вкус на киселини изпълни устата й. Започна да й се гади. Боже мой, боже мой! Само тези думи се въртяха в съзнанието й, чудовищно изпразнено от всичко друго, освен от зловещата гледка. Бавно, като дебнещи котешки стъпки, започна да я обхваща ужас. Имаше чувството, че част от жизнената й сила е изтръгната от нея.

Боже мой, о, боже мой! Думите отекваха глухо, подобно на топка, отскачаща от мека стена. Не можеше да ги спре, не можеше дори да ги осмисли; сякаш изведнъж бе започнала да мисли на чужд език.

Ръцете на Крис се впиха болезнено в раменете й.

— Ааааа! — изкрещя той. — Маги!

Даяна, разбира се, очакваше неговата реакция. Неслучайно съзнанието й отказваше да възприема. Едва когато чу гласа на Крис, допусна тази мисъл да я обсеби. И тя вече нямаше да я напусне, колкото и отчаяно да отказваше да я възприеме. Като някакъв зловещ неканен гост, като уродлив носител на чума мисълта впи безмилостно в нея стоманени клещи и желязна човка, разкъса плътта й и откри сърцето й.

Даяна падна на колене и захлипа. Направи опит да извърне глава, да затвори очи, но не успя нито едното, нито другото. Стоеше като закована с вперен поглед, по бузите й се стичаха сълзи. Изправен до нея, безсилен, Крис виеше на глас в новото утро, което бе донесло и на двамата ужас, гняв и болка.

[1] Американски тропически дървета с бледоморави и сини цветове. — Б.пр. ↑

[2] Добър вечер (исп.) — Б.пр. ↑

Книга втора
По-тъмно от нощта

Една река тече

покрай плачеща върба,

откриеш ли я някой ден,

за мене си спомни…

Браян Фери, „Моя единствена любов“

Четвърта глава

Бейба. Само това беше името му. Разбира се, може да е имал и друго, но никога не й го беше казвал.

Бейба попадна на нея на третата вечер, след като се беше появила. Той беше с гигантски ръст, дълга гъста брада и толкова широк нос, че едва ли не обхващаше цялата средна част на лицето му. Кожата му имаше цвят на махагон; само една гънка под лявото око беше с цвят на кафе с мляко. Знаеше доста добре френски език, както и тя, но не от гимназията за музика и изкуства като нея. Каза й, че го учил преди години в Париж, но тя не му повярва напълно.

През онази ранна есен на 1968 година изведнъж захладня, дори тук, в сърцето на Манхатън; един петък температурата едва стигна пет-шест градуса и три дни по-късно зимата разтвори прегръдки; към края на следващата седмица есента дойде и си отиде незабелязано. Бейба носеше късо моряшко палто с два реда големи пластмасови копчета с по една котва в средата и клоширани моряшки панталони. Но не беше моряк.

Всеки, който излизаше на 42-ра улица между Бродуей и Девето авеню, си имаше определено място. Бейба стоеше точно пред театър „Селуин“, на южната страна на улицата. Даяна много скоро установи, че тъкмо тази страна беше възможно най-опасната. Северната беше по-спокойна; там много рядко се появяваха ченгета и то винаги по двойки; вървяха бавно, с цигара в уста. Те се осмеляваха да минат по южната страна, само ако трябваше да прекратят избухнала в някой от киносалоните кавга и то когато бяха в по-голяма група.

В кинотеатъра „Нова Бърлеск“, един етаж над олющената козирка на „Селуин“, никога не ставаха неразбории. Прастарият му синьо-зелен неонов надпис жужеше денонощно, а черно-белите гланцови фотоси на стриптийзьорки, които никога не се появяваха на малката сцена и никога не бяха стъпвали в Ню Йорк, се вееха уморено от саждивия бриз, духащ откъм Хъдзън. Освен това „Нова“ си имаше собствена охрана.

Бейба заставаше пред „Селуин“ и продаваше всичко, с което можеше да се снабди — и, както се оказа, разнообразието беше поразително. Официално той предлагаше цигари с марихуана, метедрин и по някоя смесица от евтини наркотици. А тайно, ако те познаваше, беше източник за абсолютно всичко. Даяна не беше чувала и за една трета от стоката, която минаваше през ръцете му.

Трудно беше да се каже какво точно видя той в нея в първия момент. Че беше красива, беше, но той можеше да има — и имаше — всяка жена, която му потрябваше. А и както Даяна по-късно разбра, негова слабост бяха азиатките. Какво тогава го накара да я заговори, когато за трети път мина покрай него, облечена с обикновено яке от кафяво кадифе и избелели джинси, натъпкани в черни, високи до прасеца ботуши, с толкова остри върхове, че според нея можеха да се използват като смъртоносно оръжие.

— К’во мислиш, че правиш, момиче?

Тя се спря и погледна мечешкото му лице. Ръцете й бяха пъхнати дълбоко в джобовете на якето; беше още прекалено рано за ръкавици. Воднистите му очи я оглеждаха с любопитство. Зениците и ирисите му имаха един и същ цвят и заемаха почти цялото налично пространство, така че жълтото около тях едва се виждаше.

— Нищо — отвърна тя.

— Няма ли откъде другаде да минеш?

— Харесва ми да минавам от тук.

Бейба се разсмя с дълбок, гърлен смях, очите му почти потънаха в тъмната плът на лицето.

— Глупости! — чертите му добиха студен израз, той извърна глава, изкашля се и се изплю. — Ти май си тръгнала на лов, момиче. Добре, продължавай.

Даяна сбърчи вежди. Той продължи:

— И какво виждаш в тази парфюмирана градина?

— Не отговарям пред никого — само пред себе си.

Върхът на дебелия му език се подаде — изумително розов в сравнение с почти черните устни.

— Хм, тъй ли? — очите му шареха надолу-нагоре по тялото й, изпълнени с толкова изразена похот, че тя се изчерви. — Никой от тия кучи синове, дето обикалят наоколо, няма да подмине такова крехко бяло месо като тебе. Тъй ще те сдъвчат и изплюят, че няма да се познаеш после.

Даяна хвърли неспокоен поглед към минаващите покрай тях тълпи от чернокожи и пуерториканци. Тук-там можеше да се види и някой забързан бял. Чуваха се смях и шумни закачки. Двама дългокраки чернокожи тичаха към Осмо авеню и пресякоха кръстовището на червено. Последва скърцане на спирачки, викове, ругатни.

— Искаш да кажеш, че тук е опасно място ли?

Той поклати глава.

— Ти си избираш мястото, момиче. А тук се навъртат немалко съмнителни типове. Като зли котки са, казвам ти. Трябва да внимаваш. К’во, да не искаш да си въртиш белия задник с нас, отрепките, а? Я по-добре си върви вкъщи, където твоето бяло момче ще се грижи за теб.

— Казах ти, тук ми харесва.

Лицето му помръкна; погледът му стана зъл.

— Не ме будалкай, момиче. Да не си тръгнала на лов за черно месо?

— Ъ?

— За чернилки, хубавице. Възбуждат ли те чернилките, а? Е, бъди сигурна, че ще свършиш някъде с окървавено лице. Някой изтупан хубавей с граховозелен костюм ще ти завърти чивията и няма да разбереш кога ти е разтворил хубавите крачета, оох, ох. Тъй че върви си у дома.

— Не съм тръгнала на лов — упорстваше тя. — Тук съм, защото… не мога да бъда повече там, където трябва.

— Казвам ти, момиче, туй място не е за теб.

Тя го погледна и пъхна ръце, сега свити в юмруци, още по-дълбоко в джобовете си. Запристъпя от единия на другия крак. Бузите й розовееха от студ; когато двамата с Бейба отвореха уста да кажат нещо, с думите излизаха облачета пара.

— Това ли правиш по цял ден? — попита тя.

— Не, по дяволите! Имам място в Нюйоркската борса. Това е между другото — той потупа главата си, пръстът му потъна във вълнистата коса. — Тук щрака една проклета пластинка, момиче, та ме скапва. Вътре има само желязо, никакъв мозък. Всички изпокапаха по време на войната. К’ъв срам.

Даяна се изкикоти:

— Обзалагам се, че не си участвал във войната. Не си чак толкова стар.

— О, грешиш, достатъчно съм стар. Можех да отида във Виетнам, ама на, останах тук, на чист въздух. Армията не иска отрепки. Макар че и да искаше, нямаше да ме открие. Само да бяха дошли, щяхме да им извъртим едно хубаво бойно сражение, ха! — той плесна огромната си длан в месестото бедро.

Пред Бейба спряха двама млади пуерториканци. Лицата им бяха гладки като кадифе, дългите, черни, лъскави коси — вързани на опашка. Бяха облечени еднакво: дрипави джинси и къси якета. Единият беше обут с адидаски — „за да офейка по-бързо“, както й каза по-късно Бейба; а другият — с протрити черни шпиц ботуши.

— Изчакай секунда — каза й Бейба и се отдалечи с двамата.

Наоколо светлините на улицата светваха и гаснеха, една безкрайна надпревара от разноцветен неон, прогонваща тъмнината. Задуха песъчлив вятър, който грабваше разпилените отпадъци и ги завърташе във въздуха като мръсни носни кърпички, вдигнати по погрешка за поздрав. Даяна усети и миризмата, с която винаги бе пропит западният вятър — индустриалните изпарения от околностите на Ню Джърси.

Бейба получи шепа банкноти за няколко здраво завързани найлонови торбички, пълни с нещо жълто и червено. Един бебешко син кадилак се приближи бавно, сякаш имаше повреда в двигателя. От покрива му стърчеше висока антена, гумите бяха защитени с шипове, правени по поръчка, а хромираният метал по него беше повече от метала на три коли, взети заедно.

Даяна присви очи, за да види по-добре вътрешността на колата, ала оцветените в тъмнозелено стъкла не пропускаха почти нищо. Смътно успя да различи само тъмнокожо кръгло лице и до него, на пътническата седалка, една глава като на Медуза, със сплетена черна коса.

Бейба приключи сделката с пуерториканците и се приближи до колата. Единият й прозорец безшумно се плъзна надолу. Бейба трябваше да се превие почти на две, за да пъхне глава вътре. Той започна да говори нещо, но Даяна не можа да чуе нито дума. След малко извади отнякъде малък плосък пакет, ръката му го пъхна през прозореца и излезе обратно с пачка сгънати банкноти. Каза още нещо и се изправи. Кадилакът потегли, прозорецът му бавно се затвори.

Когато Бейба се върна при нея, тя го попита:

— Добре де, какво ще правиш сега, цяла нощ ли ще стоиш тук?

— Ама ти к’во очакваш от мен, момиче? — погледна я той строго. — Че ти изобщо не ме познаваш. Мога да ти създам сериозни неприятности.

— Не вярвам — усмихна се Даяна и го погали по лицето. — Какво ще ми направиш? Ще ми откраднеш парите ли? Мога да ти ги дам.

Той беше толкова изненадан, че не успя да отвърне нищо.

— Или нещо по-лошо? Ще ме изнасилиш? — продължи тя.

— Ха! Повечето контета, дето обикалят тук, като нищо ще се възползват от случая. И никой няма да ти помогне. За теб нищо работа ли е чукането, а, момиче? Да не ти е изпила чавка акъла? Ама че идиотщина! На нищо ли не те е учила майка ти?

— Не вярвам, че си като онези, за които ми разправяш.

— Дрън-дрън! Точно такъв съм. Дори по-лош от някои!

— Искаш ли да си вземем нещо за ядене?

— Таз пък! Ти знаеш ли, че ей сега мога да те хвана за ръчичка, да те закарам отзад, зад киното и да те накарам да съжаляваш, задето си дошла тук.

Издадената му напред глава беше съвсем близо до нейната, жълтите му очи святкаха с дивия блясък на нощен хищник.

— Хайде — продължи тя, — да хапнем по един залък, а?

Той сграбчи ръката й, стисна я здраво и я задърпа към овехтелия вход на „Нова“. Тя не направи никакъв опит да се отскубне.

— Сега ще те начукам, глупачке такава — изръмжа Бейба истински вбесен. — А след т’ва ще ти трябва инвалидна количка, за да можеш да се придвижваш.

— Ама то няма да е изнасилване — каза Даяна, — щом аз искам.

Това вече съвсем го извади от равновесие. Завъртя я с лице към себе си и я загледа кръвнишки.

— Е, и какво?

— Просто ти обяснявам, че не можеш да ме изнасилиш.

— Ей сега ще ти дам да разбереш!

— Добре — отвърна тя и вдигна глава.

Бейба се вторачи в сериозното й лице и дълго време не откъсна поглед от него. После изведнъж тръсна глава назад и избухна в дълъг, силен смях; смееше се така, както от години не се беше смял.

Детективът, лейтенант Робърт Уокър Боунстийл стъпваше внимателно между разхвърляните на пода вещи.

— Добре, разделете се — нареди той на двамата униформени полицаи, без да ги поглежда.

Те бяха пристигнали първи в къщата — квартални ченгета, чиито набраздени лица говореха красноречиво на всеки неслучаен наблюдател. И все пак вероятно бяха очаквали най-много да видят звездата с предозиран наркотик, когато влязоха в дневната, защото оплешивяващият възкликна: „Боже Господи!“, след като погледът му падна върху трупа на Маги, а другият бързо се обърна, побелял като платно.

Но минута по-късно те вече се бяха заловили за работа: извадиха бележниците, хванаха моливите и започнаха да задават въпроси с особените си механични гласове, сякаш цялата им същност бе скрита под метална външна обвивка.

В този момент беше влязъл високият мъж. Той имаше тъмноруса коса и раздалечени синьо-сиви очи. Беше облечен елегантно и от стройната му фигура лъхаше авторитет. Ръцете му бяха в джобовете.

Плешивият полицай изсумтя и затвори бележника си.

— Разчиствайте — каза той с отвращение. — Момчетата от „Убийства“ са тук.

— Само още минутка — обади се лейтенант Боунстийл и махна към отворената врата. Появиха се двама мъже, следвани от слаб, мърляво облечен мъж с късо подстригана коса и силно набръчкан врат с насъбрана мръсотия между гънките му. Дъвчеше залък от сандвича си с риба.

Боунстийл прекоси стаята, без да настъпи нищо от отпадъците по пода. Спря пред кутията на тонколоната и започна да я оглежда от всички страни. После мина встрани и заби поглед в килима зад причудливия ковчег. Изправи се и извика:

— Докторе!

Слабият мъж се приближи и погледна в прогизналия от кръв високоговорител. Отхапа нов залък от сандвича си. Боунстийл посочи едната страна на кутията.

— Това да се заснеме. Ясно?

Слабият мъж кимна и направи знак на другите двама. Те започнаха да вадят фотоапарати и осветление.

Боунстийл се упъти към Даяна, която седеше до Крис и държеше ръката му. Стъпваше безшумно и докато тя го наблюдаваше да се приближава, нещо в него й напомни за широкоплещестия мексиканец в полинезийския ресторант в Малибу.

— Госпожице Уитни — заговори той с тих, дрезгав глас, — вие ли бяхте тази, която се обади по телефона?

Отблизо наболата му брада имаше цвета на царевична коса.

— Мадам?

Тя още бе под влиянието на яркия спомен за Бейба и нюйоркската миризма на канела; спомен, отприщен като бент от шока. Все още се люшкаше между тези два свята. Най-сетне успя да съсредоточи погледа си.

— Да?

— Вие ли се обадихте в полицията? — той говореше бавно и отчетливо, сякаш предполагаше, че слухът й е увреден.

— Да — тя прокара пръстите на свободната си ръка през гъстата коса и я отметна на една страна. Забеляза, че погледът му спря върху ръката й, хванала Крис. — Добре съм. Наистина.

— Отдавна ли е това приятелство? — той я гледаше в очите.

В първия момент тя се озадачи Маги ли имаше той предвид или Крис.

— Тя беше приятелка и на двама ни.

— Ела насам! — Боунстийл се беше обърнал към току-що влезлия набит мъж с измачкан костюм.

— Всичко е чисто навън.

Боунстийл кимна:

— Заеми се с рок звездата.

Мъжът се наведе, хвана Крис за лакътя и го поведе към трапезарията; настани го край масата и извади бележника си.

— Госпожице Уитни, ще трябва да взема показанията ви.

Заслепена от светкавиците на фотоапаратите, с които асистентите на лекаря по медицинска експертиза започнаха да правят снимки, Даяна извърна глава.

— Заповядайте — каза Боунстийл и й поднесе чаша, пълна с тъмна течност. — Не е точно кафе, но поне е горещо.

Тя пое чашата и я задържа между дланите си. Докато отговаряше на въпросите, мъжете прибраха фотоапаратите и сега се опитваха да извадят тялото на Маги от кутията на тонколоната. Ръцете им пипаха толкова внимателно, сякаш тя беше още жива. По едно време асистентът поиска ножовка. Най-сетне извадиха трупа и го изнесоха в запечатан сив пластмасов чувал, Даяна въздъхна и за пръв път от едва ли не дни насам не почувства болка в гърдите си.

— Искам да говоря с Крис — каза тя след малко.

Боунстийл кимна:

— Веднага щом сержант Макиларджи приключи с него — той взе от ръцете й празната чаша. — Желаете ли да се обадите на някого, госпожице Уитни?

Тя си помисли за Рубънс — тъй й се прииска да му се обади. Но той замина, без да й остави телефонен номер. Нямаше представа къде точно в Сан Диего се намира, знаеше само, че се връща довечера в осем часа. Вдигна поглед към Боунстийл.

— Много сте стриктен, лейтенант.

— Към звездите се подхожда като към звезди, госпожице Уитни. Капитанът много държи на това — той се обърна към приближаващия се мъж: — Има ли някакъв резултат, Анди?

— Хм, не особен на този етап — отвърна асистентът. — Засега мога да ти кажа само, че жертвата е починала някъде около четири и петнайсет тази сутрин.

— Как разбра, ясновидска дарба ли имаш?

Слабият мъж се разсмя на закачката.

— Душата си давам за такава дарба — и веднага стана сериозен. — Но има нещо странно.

— Какво?

— Тя е умирала дълго време.

Боунстийл хвърли бърз поглед към Даяна, направи жест с ръка и асистентът кимна.

— Трябва да вървя — рече той. — Ще ти изпратя нещата веднага щом си готов. Но няма да стане по-рано от следобед. Нужна ми е малка почивка.

Независимо от последното си изявление, той излезе с много по-енергична походка от тази, с която беше влязъл.

Боунстийл седна до Даяна, облегна се назад и отпусна ръце в скута си. Имаше невероятната способност да седи неподвижен, докато говори.

— Госпожице Уитни, има още едно нещо, към което искам да ви върна, преди да ви пусна да си вървите. Казахте, че сте били с господин Кър в „Дансърс“ някъде от дванайсет и половина до малко след пет часа тази сутрин, така ли е?

— Горе-долу. Казах ви „около полунощ“.

— Добре, полунощ. Минути преди или след — той се усмихна. — Между другото, през цялото ли време бяхте с господин Кър?

— Да, почти през цялото време.

— Въпросът ми не беше точно такъв — гласът му не се промени, само в очите му пробяга нещо.

— Е, разбира се, ние… имаше моменти, в които не бяхме заедно.

Боунстийл наведе поглед към сключените си ръце, сви длани и заудря кокалчетата на пръстите си едно в друго.

— Можете ли да кажете приблизително за колко време?

— Не зная — сви рамене Даяна. — Не си спомням.

— За двайсет минути… половин час?

— Може и за толкова.

Той я погледна право в очите.

— А може ли да е било и за по-дълго?

— Вижте — кипна тя, — ако смятате, че Крис има нещо общо с това… Той обичаше Маги. И двамата я обичахме.

— Все още не смятам нищо, госпожице Уитни — с делови тон отвърна Боунстийл. — Просто се опитвам да проникна в същността на нещата.

— Същността на нещата — побърза да каже Даяна — е, че Маги е мъртва.

Имаше чувството, че очите му ще пробият черепа й.

— Щом това толкова ви вълнува, направете всичко възможно, за да ми помогнете.

— Да, ще ви помогна.

— Добре — той като че ли промени отношението си към нея.

— Крис, какво по дяволите, става тук?

И двамата вдигнаха глави. Боунстийл се изправи на крака. Огромното телосложение на Силка закри светлината, която нахлуваше през отворената входна врата.

— Кой сте вие? — попита Боунстийл.

Силка го погледна и пристъпи навътре в стаята, Боунстийл тръгна към него, протягайки ръка, за да покаже полицейската си карта.

— Какво правите тук?

— Нищо, което да засяга вас. Работя за Крис Кър и Найджъл Аш — отвърна Силка и се обърна към Даяна: — Добре ли сте, госпожице Уитни?

— Да, Силка — отвърна Даяна и се изправи. — Аз и Крис сме добре. Но Маги…

— Къде е тя? — огледа се Силка.

— На път за моргата — безцеремонно се намеси Боунстийл.

— Никак не сте остроумен — рече Силка.

— Той не се шегува — Даяна хвана китката на Силка. Все едно, че докосна желязна греда. — Маги е била убита тази сутрин.

Очите на Силка премигнаха няколко пъти, сякаш и той направи снимки на обстановката.

— О, боже! — обърна се и отиде при Крис.

Боунстийл сви палец.

— Кой е тоя булдозер? Бодигард?

Даяна кимна.

— Къде е бил снощи? — поклати глава Боунстийл. — Трябвало е да бъде тук.

Даяна докосна с пръсти ръката на лейтенанта.

— Преди малко споменахте, че искате да ви помогна. Какво от онова, което знаете, не ми казвате?

— Не мога да зная кой знае колко, докато не получа протокола от медицинската експертиза и готовите снимки.

— Видях ви да оглеждате тон колоната отстрани. Какво открихте там?

— Оглеждах много места, госпожице Уитни — говореше уклончиво.

— Но само оттам поискахте снимки — тя не сваляше поглед от него. — Значи не желаете да ми кажете предположенията си.

— Направете сама вашите — отвърна той, но според нея, го каза така, сякаш не вярваше, че тя ще има силата да се върне отново на мястото, където бе умряла Маги.

Тя прекоси стаята, минавайки напреко по разхвърляния под и коленичи отстрани на тонколоната. Асистентите по медицинска експертиза бяха отрязали с трион другата й страна. Тук дървото не беше покътнато и върху него ясно личеше някакво петно. Даяна не можа да определи формата му.

— Това е сабя — поясни Боунстийл, който се приближи и застана до нея. — Сабя в кръг.

Даяна отново се вторачи в белязаната плоскост. Този път успя да различи странния вид кръст, обграден с нескопосано направен кръг.

— Изписан е с кръв. Какво означава това?

Той се протегна, изправи я на крака и любезно каза:

— Че е време да си вървите.

— Първо искам да говоря с Крис.

Даяна се приближи до двамата мъже. Макиларджи отиде да говори с Боунстийл.

— Как е той? — попита тя Силка.

— Не много добре, госпожице Уитни — Силка бе хванал Крис здраво под мишница. — Трудно му е да го понесе.

— Крис — Даяна протегна ръка и помилва лицето му, — о, Крис.

Той премига два-три пъти и я погледна.

— Добре съм, Даян. Добре съм.

Но тя виждаше, че не изглежда добре. И в същия момент я осени идея. Забърка в чантата си и извади ключове.

— Ето — показа му ги тя в шепата си. — Силка ще те закара у дома. Можеш да останеш там, колкото искаш.

— Мислех да го закарам у Найджъл — каза Силка.

— Закарай го у дома — настоя Даяна. — В моята къща.

Силка изглеждаше разколебан.

— Тай много ще се притесни. Тя искаше…

— Направи, както ти казвам — Даяна говореше тихо. — Сега на него не му е до Найджъл и Тай.

Очите на Силка проблеснаха. Той не каза нищо повече, ала Даяна беше сигурна, че ще изпълни молбата й. Тя отново бръкна в чантата си.

— Ще оставя телефон, на който може да ме потърси, ако му потрябвам…

— Вече го знам — рече Силка с равен глас.

— О!… Добре — Даяна задържа за миг погледа си върху него, после се наведе и целуна Крис по бузата. — Грижи се за него, Силка.

— Както винаги, госпожице Уитни.

Двамата тръгнаха. След малко Даяна чу шума от двигателя на лимузината. В момента, в който Крис си отиде, тя почувства, че тялото й бавно започна да се вцепенява. Имам нужда от една глътка, рече си тя. Но нямаше намерение да отваря бутилка пред очите на лейтенанта. Познаваше този тип полицаи от Ню Йорк.

Боунстийл се отдели от събеседника си.

— Искате ли да ви закарам?

— Колко е часът? — попита тя.

Той погледна часовника си:

— Току-що мина единайсет.

Тя кимна. Имаше време да пийне нещо и да поспи, преди да отиде на летището да посрещне Рубънс.

— Не, благодаря — отвърна Даяна. — Аз съм с кола. Мисля, че ще ми дойде добре, ако покарам.

Боунстийл само кимна и тръгна да я изпраща. Зад него вървеше Макиларджи. Навън беше облачно. Слабата светлина се процеждаше като през ципа, бяла и тънка като порцелан.

Даяна седна зад волана и Боунстийл затвори вратата на колата й.

— Ще ви се обадя след някой и друг ден — каза той.

— Когато можете да ми кажете нещо повече.

— Да.

Тя го погледна.

— Лейтенант…

— Тръгвайте.

— Ъ-ъ, не — усмихна се Даяна. — Не мога да ви наричам така. Приличате ми на Боби.

— Никой не ме е наричал Боби — отвърна той, оглеждайки лицето й; после кимна: — Довиждане, госпожице Уитни.

„И какво виждаш в тази парфюмирана градина?“, беше я попитал Бейба първата вечер. „Не отговарям пред никого — само пред себе си“, беше му отвърнала тя. Но дори тогава подозираше, че е разбрал защо е напуснала озеленения Гилс Плейс в района на Кингсбридж в Уест Бронкс.

Беше тринайсетгодишна — възраст, когато обстоятелствата, не дотам ритуални, оповестяват края на детството. Баща й беше вече починал; мълчалив, но незабравим караул в орехов ковчег два метра под земята в гробище, в което тя не можа да се върне от деня на погребението.

Не помнеше точната дата на смъртта му, само в какъв ден от годината се случи — в средата на августовските горещини, когато дори в Кейп, на брега на бурния ледовит Атлантически океан слънцето струеше с бясно озлобление — ден, който незаличимо се вряза в сърцето й.

Трябва да е било през август, защото много ясно си спомняше, че морето край плажа беше претъпкано с народ. Макар да беше краят на лятото, жегата беше непоносима и повечето хора дълго се задържаха в топлата вода.

За нея температурата на водата никога не бе имала значение — не я интересуваше дали устните й са посинели и дали кожата в основата на ноктите й е станала с цветовете на дъгата. Майка й — която тя винаги наричаше Моника — махаше, викаше я да излезе от морето, да се изсуши и стопли на слънцето, ала тя не се подчиняваше. Тогава майка й се принуждаваше да нагази във водата и да я издърпа на сушата, ала тя вече бе вкочанясала от студ. Майка й я загръщаше с една от яркочервените плажни хавлии и започваше да я разтрива, за да ускори кръвообращението, а грамадните жужащи синьо-зелени конски мухи се впиваха до болка в лъсналите й от солта глезени.

Според нея тогава започна всичко, от онова черно лято, когато баща й почина тъй внезапно, тъй изненадващо и… тъй безсмислено. Известно време тя го мразеше, задето постъпи така с нея, точно когато бяха почнали да се опознават. В този период си мислеше, че разбира вечните роптания на Моника и неприкритата й омраза.

Но постепенно това чувство я напусна и тя разбра — проумя, че баща й не е виновен и че беше я обичал. Толкова много от себе си й бе оставил. Наред с това доби точна представа какво представлява майка й, колко много е ненавиждала съпруга си, успеха в работата му и колко й е било тежко, че той не й е позволявал да изяви възможностите си, както след това направи.

Много скоро обаче Даяна установи, че представата на Моника за изява на възможностите се свежда до една област — леглото.

Първата менструация на Даяна дойде в началото на 1965 година; тогава и фигурата й започна да се променя и вече никой, дори и Моника, не можеше да я смята повече за дете.

Това беше година на действия и анархия. Размирици гарнираха въздуха като пикантна подправка, мъртвото вълнение изплуваше на повърхността, земята се тресеше от нашествието на сплъстени дълги коси, джинси, комуни, якета с ресни, наркотици и разцвет на рокендрола.

Новото поколение си присвои въздействащия знак V на Чърчил, влагайки в него съвършено нов смисъл. Безгрижни компании кръстосваха с автомобили по магистралите, докато децата на средната класа, бебетата след Втората световна война, започваха своя дълъг, тежък период на освобождаване. Макар и по-млада, Даяна изпитваше същото неудовлетворение от шаблоните и нормите. Беше убедена, че баща й щеше да разбере неизбежността от всичко, но и това вече не я интересуваше. Единственото, което имаше, беше образа, който си беше изградила за него.

При Моника беше тъкмо обратното: нейният свят беше изтъкан от правила. Тя все още носеше в себе си много от традициите на стария свят и сега, след като остана сама, нямаше съмнение — поне за Даяна — че все по-често щеше да търси опора в представите, набивани в главата й като малка в родния й град Гьор. Той се намираше в северозападна Унгария, страната на маджарите, и преданията за тези буйни и свободолюбиви воини не слизаха от устата й.

„Имаш очите на майка си — каза веднъж баща й. — Те нямат нищо общо с моите. Виж само цвета им — това виолетово, което пламти в тях, леко дръпнатите им краища — типично маджарски очи, Даяна.“ Бяха я сложили да си легне и баща й беше седнал до нея върху мекия юрган; в скута му лежеше разтворена книга с тъмночервена подвързия, която Моника й бе купила. Той отново зачете приказката. В нея се разказваше как двама младежи били въвлечени в сраженията между маджарите и хуните и как преследването на Белия елен от страна на Атила довело до края на войната с маджарите. По едно време баща й вдигна поглед от книгата и каза: „Изпаднеш ли в беда, миличка, спомни си, че в теб живее Белия елен, горд, митически и непобедим.“

Години по-късно, през последното лято с него, тя го попита дали сериозно е имал предвид онова, което й бе казал за Белия елен. Ала той само се засмя и разроши с дългите си пръсти златистата й коса.

Когато него вече го нямаше, тя беше принудена сама да разбере смисъла. Отиде в библиотеката и прерови всички книги, свързани с историята на Унгария, Австрия, та дори и на Русия, но в нито една не откри нищо, свързано с Белия елен. И се примири с мисълта, че това създание е съществувало единствено във фантазията на баща й. Когато като малка го бе молила да й разказва приказки, той явно сам си ги е съчинявал. Значи и Белия елен бе измислен от него.

Имаше един период от живота й, когато често сънуваше това митическо създание. То се движеше в такт с тъжната мелодия на „Паван“ от Равел; всяка нота се отронваше като листенце на цвете. И тя се събуждаше с очи, пълни със сълзи.

Моника не знаеше нищо за терзанията й. Когато веднъж се опита да ги сподели с нея, тя цялата побледня и удари Даяна през устата. „Детински бръщолевения!“, избухна майка й. „Измишльотини и легенди. Те ще те обсебят така, както обсебиха баща ти. Да, но аз няма да го позволя, чуваш ли? Него вече го няма. Избий от главата си тези глупости за белия кон…“ „Еленът е мъжка сърна, мамо, а не…“ „Чуй ме добре“, прекъсна я Моника и сграбчи здраво ръката й, „ще правиш това, което ти казвам и ще се постараеш да ти харесва.“

Това накара Даяна да побегне далеч, там, където беше краят на света; където царуваше мракът, а по улиците шестваше беззаконието, превръщайки кошмарите в действителност.

Движението по тихоокеанската крайбрежна магистрала беше претоварено, ала не можеше да се сравни със задръстването, което я чакаше по Оушън авеню. Тя се принуди да затвори прозорците и да пусне климатичната инсталация — единственото, което зависеше от нея. Иначе рискуваше да се задуши. Тук не беше място за астматици.

Блокирана сред бензиновите изпарения и пъплещата автомобилна колона, тя включи касетофона, без да сменя касетата, която беше в него. Случи се средата на „Нарсти“ — запис от последния албум на „Хартбийтс“ с гласа на Крис, пламенен и питащ както винаги. В съзнанието й, естествено, веднага изплуваха парчета розова плът, локви кръв, толкова тъмни, че изглеждаха почти черни в мъждивата светлина — представа, която не се побираше в ума. Тя понечи да изключи касетата, но пръстът й спря на сантиметър от бутона, задържан от мисълта: „Не, не, не! Ако сега изключа касетата, никога повече няма да съм в състояние да слушам тяхната музика, без да си представям Маги, разкъсана като непотребна кукла. А аз не мога да живея с този спомен. Не мога…“

Разбира се, в ония години наркотиците се изпречиха и на нейния път; те бяха толкова широко разпространени, колкото никой възрастен не можеше да си представи.

Като се изключат плахите й опити с хашиш, тя не се пристрасти към нито един вид. Беше свидетел какво се случи с неин съученик, който твърдеше, че не ги употребява редовно. Рано една сутрин го намериха целия посинял, главата му покрита с найлонова торбичка; вкочанен и безжизнен като голямо парче замразено месо; около него миришеше на лепило. За три дни пласьорите бяха прогонени от района около училището, ала тя чувстваше, че причината е по-дълбока.

Пътят до „Марина“ беше горещ и прашен и много скоро Даяна започна да изпитва чувството, че кожата й се отлепва от плътта. Независимо от климатичната инсталация или тъкмо поради нея, сега тя имаше желание не толкова да пийне нещо, колкото да вземе душ. Музиката кънтеше в главата й настойчиво и остро. Тя погледна колоната пред себе си: снижаващото се слънце хвърляше бронзови отблясъци върху покривите и гюруците на мерцедесите, маздите, поршетата, аудитата, датсуните. Почувства се част от тази проточила се, блестяща, начленена, виеща се чудовищност — само метал и стъкло и нищо друго.

Бейба живееше на петия етаж на жилищен блок с евтини квартири и много плъхове на ъгъла на 41-ва улица и Десето авеню. Първият етаж бе зает от пуерторикански магазин за вина. Той гъмжеше от хлебарки, които се чувстваха там като същински наематели.

— Отначало ги трепех — каза й Бейба сериозно. — После стигнахме до взаимно разбирателство: аз престанах да ги закачам и те ме оставиха на мира.

Но не там я заведе той, поне първия път.

Взеха метрото, изкачиха стълбите на подлеза в Харлем, тръгнаха по Ленокс, отминаха 138-ма улица и бар „Занзи“ — тъмен и шумен, и се настаниха в едно затънтено кътче, което спокойно можеше да мине за част от брега на река Лета в ада. Даяна оприличи това неугледно, шумно място на синор към бариера между… да речем тук и там; сякаш бяха прекосили цял континент и се бяха озовали в друг, пъклен свят, където всички лица бяха кафяви и тя се отличаваше от тях като снежинка върху черни скали.

Широко отворени жълти очи се втренчваха в нея, защото това не беше нейна територия, по-точно не беше дори Америка — страната на свободния човек, родината на храбреца; това беше някакво прикрито гето, пълно с мързеливци и хитреци. Розови кадилаци спираха до старци, които сгряваха възлестите си сиви ръце на огън в боклукчийска кофа. Но никой не продумваше, цареше пълно мълчание. Заради Бейба.

Въпреки това Даяна се чувстваше неудобно, защото виждаше в погледите им нещо, което щеше да я преследва години напред. Не беше нужно тези хора да отварят уста — омразата им към нея крещеше от очите. Тръпки започнаха да я побиват, стомахът й се сви на топка и в момента съжали, че бе поискала да дойдат тук. Тя беше чужденка на далечна планета — място, до което можеха евентуално да я допуснат, докато е в компанията на тази подвижна планина до нея, но да я приобщят към тях — никога. Тя хвърли бегъл поглед към Бейба — лицето му беше спокойно и стомахът й се поотпусна.

Даяна неведнъж беше чела какво е представлявал Лондон след въздушното нападение, но никога не бе успявала да добие пълна представа за огромната разруха. До този момент. Сега, вървейки из Харлем, вече предполагаше как е изглеждал. Тук на всяка крачка стърчаха полусрутени постройки, край тях бяха разпилени натрошени тухли и камъни; паднали на места телени и дървени огради пазеха без нужда черни дупки в земята.

Огромни кучета с дълги намордници и гъста козина бродеха на глутници като вълци; жълтите им очи ярко присветваха от фаровете на минаващите коли. Те виеха от глад и трескаво ровеха в почернелите от огньовете кофи за смет. Даяна видя хлебарка, дълга колкото пръста й, да се шмугва в канавката, миг преди едно куче да се нахвърли върху нея. Някъде отдалеч, от горния край на черния като нощта Сентръл Парк, долитаха удари на барабани. Пламъци осветяваха улицата там, където лампите просъскваха и изгаряха. Помисли си за Данте и потрепери до Бейба, огромен и вдъхващ спокойствие като защитна стена.

Той я водеше към един ресторант, сбутан между шестетажен жилищен блок, който изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да избухне в пламъци, и старомодна бакалница с избеляла реклама за кока-кола. На тротоара млада двойка танцуваше с широки провлачени стъпки под студената светлина, която струеше през отворената врата. От портативно радио, сложено върху капака на алуминиева боклукчийска кофа, се лееше „Мъжки свят“ в изпълнение на Джеймс Браун.

Даяна спря, преди да влязат в заведението. Оттатък булеварда дебела старица, черна като катран, беше излязла от нишата на малкото си магазинче, за да наблюдава с усмивка танцуващите. Призрачният танц очарова Даяна. В тази вълшебна, мъждукаща нощ танцуващите като че ли нямаха плът и кости, а бяха направени от звездна светлина и вятър. И сякаш винаги са били тук, на тази улица, като част от света; и положително — по-близко до същността на живота, отколкото бе Даяна в Кингсбридж, преследвайки неща, които сега й се струваха фалшиви и безсмислени. Вероятно обяснението, предположи тя, е, че цивилизацията не е проникнала до тук, поне не тази, в която тя бе отраснала. В дъното на тази бедност и мръсотия, на това невежество имаше една дълбока чистота, която затъмняваше, а оттам и разрушаваше всичките й представи за живота. Те може би бяха идеалистични и доста сантиментални — поради което не бе ги споделяла с никого — ала все пак в този момент беше убедена, че е права; че е станала свидетел на някакъв изключителен акт, който я беше върнал назад във времето до онзи миг, когато се е раждала цивилизацията. Почувства се едновременно въодушевена и тъжна, защото разбираше, че двамата танцуващи притежават някакво основно качество, което на нея й липсваше и надали някога щеше да го придобие. И се примири с ролята на страничен наблюдател на един тайнствен обред.

— Чудесно — тихо каза тя, когато танцът свърши. Двамата с Бейба влязоха в ресторанта.

Заведението имаше таван, стените и подът бяха облицовани с италиански плочки, стари, захабени и на места счупени, но които в по-голямата си част все още блестяха. Не можеше да се каже дали собствениците са оставили тази украса от естетически или от финансови съображения.

Посрещна ги слаб келнер с толкова светла кожа, че изглеждаше като напудрена с брашно и ги настани на ъглова маса. Бейба се захили:

— Е, постигна своето, момиче. Сега ще опиташ негърска кухня — и взе менюто от ръцете й. — Остави на мен да избера.

Той съобщи поръчката на сервитьора. След като им поднесоха предястието — чревца, изпържени така, че шумно хрупкаха в устата — Бейба отново заговори:

— И тъй, к’во стана с твойто момче в Бронкс?

— Нали ти казах, че си нямам никакво момче.

— Хм, такова хубаво момиче като теб? — поклати глава той и отново напълни устата си. — Добре де, ами нали имаш семейство.

— Баща ми почина — каза Даяна и заби поглед в покривката на бели и червени карета. — А колкото до майка ми, на нея изобщо не й пука какво…

— Ей, не говори така грубо, момиче.

— Защо? И ти говориш така.

— Аз съм извън обществото. Ти не се учи от мен. Говоря така, за да ме разбират — той й намигна. — Освен това съм негър и не мога да говоря другояче. При теб е съвсем друго. Ходила си на училище. Получила си възпитание. Не ти отива да говориш грубо.

— Според мен, това са думи като всички останали. Нали си чувал за Лени Брус…

— Хм — поклати глава Бейба, — още много имаш да учиш, момиче. Няма никакво значение какво мислиш ти или какво мисля аз. Важното е какво мислят — той посочи с глава — ей тия тук. А на тях не им харесват такива бръщолевения, разбра ли? Запомни: те обичат спокойните и лесните неща. Хубава, загладена перушина — мазният му пръст посочи чинията й: — Яж, това е наш’та традиционна храна. И облизвай устни. Наслаждавай и се, все едно, че си чернокожа. Ще ми доставиш удоволствие.

Известно време и двамата продължиха да се хранят в мълчание. Заведението беше малко и препълнено. Цареше задушевна атмосфера, изпълнена с шумни разговори и весели закачки между масите. В нито едно заведение в центъра на града Даяна не беше виждала хора да се забавляват така.

Масата им се намираше до прозорец, който гледаше към заден двор, буренясал, пълен с купчини черни отпадъци. Светещите прозорци на втория и третия етаж хвърляха тук-там отражения върху олющени тухлени стени. В нощта пролуките на разрушените сгради създаваха впечатлението, че останките са някъде много далеч, а всъщност бяха само на една пряка разстояние.

Вратата на заведението се отвори и Бейба извърна поглед натам. Влезе мъж с дълго, лъскаво лице, черно като нощта. Той ги забеляза веднага и тръгна между масите към тях. Беше облечен в светлобежов костюм с широки ревери, стигащи чак до раменете, и тъмнокафява риза, разкопчана на врата, на който висяха шест или седем реда тънки златни верижки. От едното ъгълче на устата му стърчеше дълга кибритена клечка. Когато се доближи до тях, Даяна забеляза, че там, където държеше клечката, устната му бе леко извита нагоре и не се променяше, независимо от изражението на лицето му.

— К’во става, приятел? — възкликна той и подаде розовата си длан. Бейба плесна своята в нея.

— Здрасти!

Мъжът погледна Даяна.

— К’во правиш тук, чернилке? — той отмести с върха на едната си бота крака на стола, издърпа го и седна. — Отдавна май черната ти душа не е намазвала такова крехко парче месо.

— Смайлър, имаш ли нещо важно да ми казваш? Ако не, изчезвай!

Смайлър му хвърли усмивка от златни зъби.

— Слушай, брат, май си станал много чувствителен.

— К’во, искаш да те пораздрусам ли, човече? — Бейба бе престанал да се храни и докато наблюдаваше мъжа, започна внимателно да бърше пръстите си. — Казвам ти, омитай се от тук.

Смайлър мълчаливо дъвчеше клечката, червеното й връхче подскачаше нагоре–надолу.

— К’во ти става, чернилке? Да не забрави, че бялото месо се дели? Особено първокачествено парче като това, а?

Той сграбчи с мазолестата си ръка китката на Даяна. Тя се опита да я издърпа, ала пръстите му я стискаха като менгеме.

— Махни си ръката, Смайлър.

— Защо? — изхили се мъжът.

Бейба се пресегна и без да сваля поглед, хвана впития му в ръката на Даяна показалец и силно го изви нагоре и назад. Ставата изпращя.

Смайлър изохка и се опита да стане, но Бейба го държеше здраво и той се замята на стола като риба. В ъгълчетата на очите му се появиха сълзи, лицето му се изкриви от болка. Но дори и в този момент противната полуусмивка остана на устните му. Дишането му се учести, тънка струйка пот потече по лявото слепоочие, заобикаляйки пулсиращата вена.

Без да го пуска, Бейба се надвеси над масата и с нисък глас каза:

— Предупредих те, да си обираш крушите, ама нали си глупаво черно магаре — не ме послуша.

— Слушай, брат… — Смайлър блещеше очи, потта вече се лееше от него и мокреше яката на ризата му.

— Единственият начин да се измъкнеш като ми покажеш, че си ме разбрал, ясно?

Смайлър изскърца със зъби.

— Хайде, брат, хайде, успокой се вече. Причиняваш болка на черния човек…

— Пет пари не давам за болката ти, глупако, разбра ли? Като нямаш пипе, ще си плащаш — той почти завря нос в лъсналото от пот лице на Смайлър и, подпирайки лакът в масата, с нова сила изви пръста му. Смайлър изохка тъй силно, че клечката изхвърча от устата му.

— За Бога, брат, умирам от болка, не те лъжа.

— Извини се на дамата, човече.

— Ъ-ъ… ъ-ъ…

Бейба продължи да извива пръста, зъбите му изскърцаха; лицето на другия като че ли съвсем изгуби цвета си.

— Извинете… много…

— Извинете, мадам, се казва. Пред теб седи дама, тъпако. Нещо, което не си способен да оцениш.

Смайлър хвърли отчаян поглед към Даяна.

— Извинете, мадам — и затвори очи от пълно изтощение.

— Бейба — прошепна Даяна, — пусни го вече.

Бейба освободи ръката му; по лицето на Смайлър се изписа огромно облекчение. Той отдръпна ранената си ръка от масата и я приюти в другата длан.

— Като крилце на пиле изпука, нали, Смайлър? — изкикоти се Бейба. — И тъй, говори.

Смайлър го погледна със зачервени очи, поклащайки се леко напред–назад от пулсиращата болка.

— Стоката пристига в три сутринта. На същото място.

— Ти провери ли я?

— Да. Добра е.

Бейба кимна.

— Две хилядарки за всички вас, човече. И вземи си купи някакъв хубав костюм с тия мангизи — той се разсмя. — Твоята изгора ще се зарадва, повече от сигурно е.

Смайлър обаче остана сериозен. Той внимателно обгърна с длан щръкналия си ранен пръст и заби поглед в него. Устните му се движеха, без да издават звук. Потта по лицето му започна да намалява.

— Докторът няма да ти отдели никакво време, да знаеш — Бейба се изправи на крака. — И друг път бъди по-разумен, ясно?

— Да — Смайлър вдигна поглед към него; после стана, без да поглежда към Даяна, сякаш Бейба беше сам на масата. — Ще се постарая — побутна стола и излезе от заведението.

Когато вратата се затвори след него, Даяна си го представи как пресича улицата.

— Не биваше да го измъчваш чак толкова — рече тя.

Бейба преглътна залъка си и отвърна:

— Нали ти казах, момиче, има много да учиш за тия хора. Чернилки като Смайлър разбират само от болка. Тъжен факт, вярно, но т’ва е истината. Понякога не чуват к’во им говориш, та трябва да им привлечеш вниманието. Не е лесно.

— Това значи ли, че трябваше да му счупиш пръста?

— Хм — Бейба се облегна назад в стола си и обърса дебелите си устни. — Ще ти разкажа една история, момиче, та да разбереш к’во имам предвид. Преди години горкият Смайлър нямаше постоянна работа. Един Господ знае к’ви мангизи си е докарвал, щото все не му стигаха, ама се оправяше някак. Докато един ден случаят го срещна с голяма клечка — един пуерториканец. Гаден кучи син е този тип, ама не е глупав и веднага му щраква, разбираш ли, как да включи нещастника Смайлър в бизнеса си. И прави предложение на Смайлър. Чудесно предложение, не може да се отрече, стига, както казвам, сигналната ти лампа да не свети мъждиво. А Смайлър отвръща на баровеца: „Я го духай!“ и мъжът си тръгва. Да, ама баровецът не го свърта, защото меракът му е да иде на север, в Ню Йорк и вижда, че в Смайлър има хляб. Пак настоява, но нашият не отстъпва. Пуерториканецът се вбесява и праща наемник да доведе Смайлър да си поговорят. Добре, ама Смайлър бил излязъл за стока и оня тъп епик[1] стрелял по погрешка в мадамата му. Минава известно време, докато нещата се уталожат и след това Смайлър тръгва да се разправя с оня тип. Пълна глупост от негова страна. Ама както ти казах… — Бейба вдигна рамене. — „Виж какво, успокоява го баровецът, всички курви са еднакви. Ето избери си от тук която ти харесва.“ А Смайлър му отвръща: „Слушай, гаден епик, сега ще изпиташ на себе си как се изтръгват ръце от, ставите им.“ Смайлър, разбира се, не успял дори да помръдне, тъй като двамата спикове до него скочили и го озаптили. Тогава баровецът рекъл: „Знаеш ли какво ти е лошото, копеле? Че нямаш никакво чувство за хумор, ама никакво. Затуй сега ще поправим този недостатък. Ще ти направя една голяма услуга.“ Става, в ръката му проблясва нож, замахва и го забива в дясната половина на лицето на Смайлър. После мръсникът избърсва кръвта от острието в спортното яке на Смайлър и му казва: „Отсега нататък ще бъдеш вечно усмихнат и никой, дори и аз, няма да те обвинява в липса на чувство за хумор.“

Бейба продължи да се храни.

— И каква е поуката? — попита Даяна.

— На тази история ли? — Бейба обърса мазната си уста. — Поуката, момиче, е, че сега Смайлър работи за същото това конте. Ъ-хъ. И взе една от неговите проститутки. Живее с нея вече… хм, три, четири години.

— Не вярвам на нито една дума от това.

— Как, бе момиче, това е самата истина. Тук така стават нещата. Въпросният тип успя да привлече вниманието на Смайлър. Най-сетне.

Бейба се засмя и се нахвърли да опразни чинията си.

— Ако е тъй, направо е отвратително.

Той й хвърли бърз поглед. Не беше нужно да си отваря устата и да казвай „Ти сама дойде тук, момиче, никой не те е водил насила“, защото в погледа му се четяха именно тези думи. И Даяна също се зае да довърши яденето си.

С напредването на нощта глъчката в ресторанта се усилваше. В средата на всяка маса се появи по една бутилка царевично уиски със съответния брой чаши. Подобна чаша Даяна използваше вкъщи, когато си миеше зъбите.

Бейба взе бутилката и си наля четири пръста. Не добави нито лед, нито вода и когато тя изрази гласно почудата си, той й отвърна:

— Кощунство е да го разреждаш, момиче.

Даяна го изчака да отпие и попита:

— Няма ли да сипеш малко и на мен?

Той остави чашата и я погледна.

— Знаеш ли, в теб има нещо особено? — и й наля също толкова уиски, колкото и на себе си.

По лицето му се изписа усмивка, когато Даяна отпи и се задави. В гърлото й пламна огън и тя беше готова да се закълне, че усеща много ясно как парливата течност се спуска към вътрешностите и като по флуоресцентно осветена писта. Избърса насълзените си очи и му подаде чашата да й сипе още. Бейба поклати глава, засмя се и наля и в двете чаши.

— Предполагам, че имаш голямо семейство — заговори след малко Даяна.

— Не — той завъртя чашата между огромните си длани, — поне засега. Баща ми дойде тук от Алабама. Не мога да ги понасям тамошните глупаци. Но едно мога да ти кажа — те са от тия, дето ти заявяват право в очите, че те мразят — Бейба вдигна рамене. — А дойдат ли тук, много от тях почват да се правят на различни, чат ли си? Уж ти стават приятели, ама всичко е бошлаф работа, щото зад гърба ти говорят друго. Подли чернилки. По-гадно от това, здраве му кажи.

— Всички тия взаимоотношения… между чернокожите… — измърмори Даяна — не знам, не ги разбирам.

— Уверявам те, момиче, и аз съм на това мнение — той отпи глътка. — Много отдавна имах двама братя. Тайлър беше по-големият. Една събота вечер трима пласьори на наркотици, въоръжени и пияни като свине, виждат Тайлър и приятелката му да се натискат в колата. И ги пратили в царството небесно. Такава гадост!

Бейба си наля още бърбън. Даяна мълчеше и го наблюдаваше.

— Другият се казваше Марвин, по-малкият — продължи Бейба. — Добро момче беше, не като баща си или като някой от нас. Завърши гимназия, искаше да продължи в колеж, ама на, нямахме мангизи. Тогава той се вдигна и се записа в армията. Друго не му оставаше — Бейба се загледа в кафявата течност в чашата си. — Мръсните копелета го пратиха във Виетнам. В крайна сметка той се оказа поредният прост негър, който се опита да победи системата и не успя. Идиотщина! Пишех му всяка седмица. Казвах му: „Слушай, Марвин, пази се! Тая война е война на белия човек, разбери го. Не се вживявай в нея.“ А Марвин ми отговаря в писмо: „Виж какво, Бейба, аз съм американец. И ти си американец. Тук няма черни, няма бели. Тук сме само ние и враговете. За тях няма значение какъв ми е цветът.“ Горкото момче. После ни писа, че по време на нощен патрул техният взвод бил нападнат от засада. Живи останали само той и още един. На сутринта ги намерили двамата гръб до гръб, оградени като с венец от трупове на виетнамци. Марвин бил направо герой, на път да получи Сребърната звезда. И к’во стана по-нататък. Следващата седмица той бил на пост; стъпва на мина и единственото, което остава от него, е главата и част от гърдите му. Върнаха го у дома в чамов ковчег, покрит с американското знаме и Сребърната звезда, забодена в единия ъгъл. И к’во, по дяволите, да правя с тях? А? — очите на Бейба се изпълниха с блестящи точици. Той бутна, чашата настрана. — Не биваше да пия от това чудо. Видя ли к’ви ги наприказвах. По дяволите!

Даяна се пресегна през масата и взе ръцете му в своите; видя как черното погълна бялото, усети топлината на кожата му и потърка с пръсти китките му.

Бейба се покашля и издърпа ръцете си.

— Стига вече съм говорил за това. Неприятна тема.

— Ай, ай, ай, Бейба. Това се казва изненада!

Двамата вдигнаха глава. До тях на тясната пътека между масите застана мъж. Ако не бяха тъй дълбоко увлечени в разговор, щяха да го забележат още при влизането му. Беше облечен целия в сиво — чак до елегантните обувки от чортова кожа. Вместо връзка носеше копринено шалче. Но не облеклото беше най-забележителното в него. Той беше висок и строен; дори и в най-тясно пространство се движеше с гъвкавата походка на хищник. Имаше дълги длани с едри, силни пръсти. Опакото на ръката му беше покрито с гъсти лунички и златисти косъмчета. Лицето му беше тясно, ушите — леко удължени; къдравата червеникава коса бе подстригана късо. Носът също бе посипан с лунички, а под тежките клепачи сините му очи бяха толкова бледи, че на по-ярка светлина сигурно щяха да изглеждат безцветни. Издадената долна челюст и острата брадичка му придаваха свиреп вид.

Бейба бавно разтегли устни в усмивка и вдигна ръка.

— Даяна, запознай се с Орелио Окейшо. Али, що не седнеш?

— Щом нямате нищо против. Госпожице… — той взе ръката й; Даяна усети хладината на пръстите му и уханието на одеколона. Окейшо повдигна ръката й с намерението да я целуне, но не го направи.

Той се настани срещу Бейба, до Даяна. Докато сядаше, махна с ръка на двама тъмнокоси пуерториканци, седнали на тясна маса, разположена до стената близо до входната врата.

— Напоследък взе да обираш люлката, Бейба — заговори той през дрезгав смях; наля си малко бърбън и направи гримаса: — Ох, как можеш да пиеш този бълвоч. Тук не сервират ли ром?

— Не, малко по на запад сервират — натърти Бейба.

— Аха! Тъкмо скоро ще тръгнем да пътешестваме и то все по-често и по-често. Бизнесът процъфтява.

— Ааа, ясно.

Окейшо хвърли поглед към Даяна и тя забеляза, че очите му са удължени като на лисица.

— Я ми кажи, амиго, да не си решил случайно да разширяваш клоновете си?

— Имаш предвид Даяна ли? — Бейба се разсмя и отпи глътка бърбън. — Не си напрягай излишно ума, Али. Тя е просто приятелка на семейството.

— Но ти нямаш семейство, амиго.

— Аха. Е, но сега имам. К’во ще кажеш?

Окейшо бавно отпи глътка и проследи с поглед как питието се стича обратно по вътрешната стена на чашата.

— Ще кажа, че е чудесно, стига да задържиш нещата все така. Не ми се ще някой да ме настъпи… особено ти, амиго, с тия огромни крака — не се усмихна, дори нищо в израза му не загатваше за хумор.

— Откога ли не съм се интересувал от тоя род дейност? Вече съм забравил всичко.

— Времето минава, амиго. Всички имаме тая краста. Амбицията е провал за всеки от нас.

Бейба остави чашата си точно пред него.

— Накъде биеш, Али?

— Хм. Ами Смайлър ми каза, че се каниш да увеличиш цената на тази пратка…

— Тъй е. Инфлация, друже. И престъпниците трябва да ядат.

— Инфлация ли? Хм, Сигурен ли си, че това е причината?

Бейба само го погледна и другият продължи?

— Предполагам, че не търсиш друг начин на финансиране, за да можеш да се разшириш, нали?

Бейба се разсмя.

— Кой ти пусна тая муха в главата, Али? О, по мое време не беше същото. Тогава най-добрите пласьори бяха на улицата. А сега оставят всичко на теб, а?

Окейшо отърси рамене подобно на боксьор, който прави ловко лъжливо движение, преди да нападне противника си.

— Както ти, така и аз познаваме добре тия пласьори, амиго. Не притежават капка чест, но и те си имат и добри, и лоши дни.

— Обаче цените са си цени, приятел — рече Бейба и допи чашата си, — и трябва да ги покачвам с течение на времето.

Окейшо остави чашата на масата.

— Като всички нас! — той стана и добави: — Приятно ми беше, че се видяхме. Адиос!

Мъжът даде знак на хората си и единият стана да му отвори вратата. Откакто бяха влезли, двамата седяха на масата, без да консумират нищо; никой не обезпокои тихия им разговор.

Бейба изчака вратата да се затвори, избърса устни и се обърна към Даяна:

— Той седнал да ми говори за чест! Нарича хората си свине, ама той е по-голяма свиня от тях, гадният му епик!

— Ти май не обичаш много пуерториканците.

— Тъй е. Никак не ги обичам. Носят лоша слава на тоя град. И го усмърдяват! — по лицето му се разля усмивка. — Но едно е сигурно — те стоят на по-ниско ниво от негрите.

Отметна глава назад и високият му смях се извиси над шумотевицата и накара всички глави да се обърнат към него.

Тя седеше до прозореца в „Уеърхаус“, загледана в сгъстяващата се нощ и скокливите светлини, които наподобяваха недовършени, хвърлени мазки бои върху платно, отпиваше от студеното бакарди и като никога не мислеше за нищо. Вслушваше се в приглушеното жужене на разговорите в главния салон зад гърба си и в лекото потракване на леда в зъбите й, докато отпиваше от рома. После се загледа във високата шхуна, която се отдели от кея. Цялата бе украсена с гирлянди от разноцветни крушки; горният ръб на дългата й каюта и лъскавият й корпус светеха от белота.

— Може ли да седна при теб?

Тя вдигна поглед и мислено си каза: „О, боже, не!“

На две крачки от масата беше застанал Джордж Алтавос. Явно идваше от претъпкания бар, защото беше с чаша в ръка.

— Видях те, като влизаше преди малко — леко заваляше думите; нищо чудно да се е запил тук от часове. — Отначало реших да се направя, че не съм те видял — той се изсмя с неприятен смях. — Щеше да е много странно — ти и аз в един и същи гьол, без да си разменим нито дума.

— Обзалагам се, че Арми Арчърд щеше да направи добър материал от случая — тя се опита да се усмихне, но не й се удаде.

— Да, а Рубънс щеше да ме изрита от терена — Джордж едва прикриваше горчивината в думите си.

— Защо не си изясниш положението?

Той понечи да каже нещо, но вместо това изля остатъка от питието в устата си. Едва тогава заговори отново:

— Не вярвам да си се добрала по втория начин до този филм, ако това ти се върти в главата.

— В главата ми — натъртваше на всяка дума Даяна — се върти начинът, по който ти се отнесе с мен в студиото онзи ден.

Джордж остави празната чаша на масата.

— Днес не успяхме да свършим почти никаква работа — той затърка с върха на пръста си ръба на чашата, докато не я чу да свири. — Беше ужасно. Нервите на всички бяха опънати докрай — закова тъмните си очи в нейните. В тях се четеше нещо като извинение, колкото и прикрито да беше.

— Седни — каза Даяна.

Джордж имаше много хубава външност и с грим, и без грим. Не се вместваше в представите за неизменната съвременна холивудска хубост. Грубо издяланите му черти напомняха за времето на трийсетте и четирийсетте години, когато актьорите бяха по-едри и не толкова изфинени. От овалното му открито лице веднага се набиваха тъмните вдлъбнати очи, които му придаваха леко сънлив вид. Не носеше тупе извън снимачната площадка.

Даяна го изчака да поръча питиетата и за двамата и тогава заговори:

— Научих за случилото се между теб и Ясмин. Съжалявам.

— Да, е, не беше нещо сериозно. Просто едно краткотрайно увлечение.

Поднесоха напитките. Известно време той я оглеждаше внимателно.

— Аз съм педераст — заяви след малко.

Даяна остави чашата на масата.

— Не знаех.

— То и никой не знае. Освен Ясмин — почукваше леко с пластмасовата бъркалка ръба на чашата си. — Когато я видях, си рекох: „Може би това е жената, която що ме промени.“ — Сви рамене. — Но се лъжех. Не можеш да промениш човешката природа — отмести с пръст бъркалката и отпи дълга глътка от уискито и се загледа в течността. — Навремето го пиех със сода, после престанах да го разреждам — рязко вдигна глава. — Знаеш ли защо? Трябваше ми много време, за да се напия — отпи нова глътка. — Когато е чисто, става къде-къде по-бързо. Много по-бързо.

Даяна сви рамене.

— Ако се чувстваш нещастен…

— Не, не — Джордж вдигна показалец към нея. — Ти бъркаш гнева с нещастието. Аз произхождам от голямо семейство. Имам четирима братя и три сестри. Всички са женени… кой щастливо, кой нещастно… Има ли значение? Въпросът е, че каквото и да са правили и в брака, и в развода, те са вървели по безопасния и строго ограничен път. Всяка Коледа цялото семейство се събираме в къщата ни в Анимас, Ню Мексико и тогава имам чувството, че ще умра — Джордж допи питието си и махна на сервитьорката за ново. — И знаеш ли кое е странното? Аз искам да се връщам у дома, все още искам да доставям удоволствие на родителите си. Те не знаят, че съм педи — това ще ги съсипе. Баща ми вече е на седемдесет. Вървя из Анимас, изпълнен с чувство за вина. И въпреки това не преставам да се връщам там, отново и отново, сякаш търся нещо.

— Взимал ли си Ясмин със себе си?

Той направи нещо като гримаса.

— Смятах да я заведа тази година — махна с ръка; в това време келнерът смени празната му чаша с пълна. Джордж на мига посегна към нея. — Няма значение.

Според Даяна обаче имаше.

— Джордж, ако е тъй, ще се случи същото и с някоя друга.

Той се усмихна мрачно.

— А, не. Друга няма. И не вярвам да има. Ама че идиотщина! Аз съм такъв, какъвто съм, не е ли тъй? А и взаимоотношенията са по-гладки, когато си педи. Чист секс, без никакви обвързвания. Без истерични жени, които да ти се обаждат посред нощ и да питат накъде отива връзката ни. Свободен си да живееш живота си и не си длъжен да даваш на никого обяснения за краткотрайните си запознанства.

— Джордж, струва ми се, че използваш хомосексуалността, за да се измъкваш по-лесно.

— Какво му е лошото да използвам лесния начин за измъкване от време на време? Писна ми от проблеми — той пак насочи пръст към нея. — Знаеш ли защо станах актьор? С мисълта, че ако мога да се науча да променям личността си, ще започна да харесвам жените. О, да, звучи глупаво, нали? — отново махна с ръка. — Не, не, аз просто обърквах своето аз с личността. Разпокъсването на личността, ролите пред камерата, всичко това доведе до ускоряване на процеса… на дългото плъзгане към нищото.

Той силно разклати кубчетата лед в чашата си — сякаш раздразнена маймуна раздруса решетките на клетката си.

— Ще ти кажа как ми повлия превъплъщението в ролите. Подтикна ме да искам нещо повече. Стигна се до там, че вече не ме задоволяваше да се появявам само пред камерата. Исках да върша същото и в действителния живот. И започнах да въртя задник, защото открих, че подобно на актьорското изпълнение, за мен от тук започва и свършва всичко. Между двете неща няма никаква разлика. То е все едно да си изкарваш прехраната с ходене по въже. Знаеш, че е само въпрос на време да не направиш погрешен ход и да се провалиш. Всеки би сметнал тази мисъл за плашеща. Но не е тъй. Тъкмо тази мисъл те тласка напред, тъкмо затова излизаш отново и отново, за да се изправиш пред… онова нещо, все едно какво е то, изпълнено с неудържим магнетизъм.

И тогава се питаш: Дали ще стане довечера, когато подбереш русокосото мускулесто момче от плажа на Санта Моника? Добре, той те връзва, вкарва ти го за малко безобидно смазване, преди да почне да те чука с юмрук. Дотук всичко е наред. Но я си представи… само си представи, че зад тази русолява външност се крие душата на психично болен. В даден момент той може да реши изобщо да не те отвързва. Тръгва да тършува из дома ти, взема парите ти, скъпоценностите, започва да унищожава покъщнината, след което и теб самия.

— Престани! — Даяна запуши ушите си с юмруци. — Престани!

Няколко глави се извърнаха към тях и Франк, салонният управител дотърча да провери дали с Даяна всичко е наред. Джордж му махна успокояващо и когато останаха отново сами, продължи:

— Сигурно точно това презира в мен Ясмин. В повечето случаи съм толкова неразумно копеле — той докосна за миг опакото на ръката й. — Всеки ден стават убийства. Това, което сполетя приятелката ти, не е изолирано явление. То е следствие на…

— Не ме интересуват другите — раздразнена го прекъсна Даяна. — Единствено Маги!

— Следствие на съвременния живот — неумолимо се доизказа той. — Никой от нас не може вече да каже кое е правда, кое е неправда. Смъртта изгуби всякакво значение.

— Как е възможно да говориш така!

— Това е самата истина, Даяна. Тъмната страна на нашата природа е оголена; взе си своето и сега се бори за надмощие, за ускоряване на разрухата — устните му се разтеглиха в широка, лукава усмивка. — Ел-Калаам би го разбрал, не смяташ ли?

— И още как! — отвърна Даяна. — Той е терорист. И ти говориш като терорист.

— Точно там е цялата работа! — Джордж притисна длани в масата. — Ел-Калаам е много по-истински от Джордж Алтавос. Трябва да ти призная, че отначало бях възмутен от сценария… изобщо не се постарах да науча текста си. Но Мариън, нашият гениален Мариън, дойде и ме измъкна от леглото и аз трябваше да го изчета. Не искал никого друг. Аз обаче още не бях напълно убеден. Той виждаше същината на текста, аз продължавах да се оплитам в собственото си аз и да водя битка с теб.

Джордж потърка ръба на чашата в устните си и дъхът му остави по степите й матово петно.

— Ел-Калаам овладя онова, което аз се мъчех да разбера. И сега ние с него сме едно цяло, Даяна, терористът и аз. Едно цяло.

Тя си тръгна и го остави да си допива. Не искаше да седи повече с него, макар че й беше още рано за летището. Когато се упъти, леко залитайки, към мерцедеса, се улови, че част от нея беше опиянена и искаше да остане. Но друга част, по-дълбоко в нея, бе обзета от ужас. Джордж й се стори толкова не на себе си, че тя започна да трепери, сякаш имаше треска.

Седна в колата и дълго време не помръдна; беше отворила всички прозорци. Скоро прохладният вечерен бриз изсуши потта по челото й, ала тази нежна баня не можа да изтрие мислите, които крадешком пропълзяваха и ровеха в съзнанието й, мисли, пред които не бе искала да застане открито.

С рязко движение пъхна ключа и запали двигателя.

Мекото му пърпорене и познатият мирис на отработени газове, който за момент погълна уханието на морето, я поуспокоиха. Включи светлините и пое обратно по Адмирълти Уей. Натисна копчето на радиото и усили звука; беше хванала средата на песен:

„Обичам трайното приятелство,

обичам леката заплаха във гласа ти.

Сега не искам друго, освен да чакам

огънят да стане част от мен.

И ти не искаш друго, освен да чакаш и да видиш,

че друг избор не ти е отреден…

Ето че отново пада нощ

тя кара ме да се обърна и

да се изправя пак пред теб…“

Даяна избухна в силен и груб смях, бавно, но решително натисна докрай педала на газта, за да отмине един маркер и да стигне друг, пак същия — знаменцето на неизвестния победител.

Минаха през необятния искрящ блясък на града, оттам през тъмнината ма Сентръл Парк с неговите пулсиращи зъбери от коледни светлини, които шареха напуканите черни клони на дърветата като вълшебни паяжини. Яркият чист хоризонт представляваше огромна панорама от високи сгради — мълчаливи стражи в параден покой, издигащи се над тъмната гора.

До нея Бейба изглеждаше великолепно в тъмносиния си кадифен костюм, задигнат, без съмнение, от товарния камион на някой скъп магазин, докато се е придвижвал по Седмо авеню. Стоеше му съвсем по мярка, тъй като бе имал благоразумието да го занесе на Хърчъл, шивач от някогашното му училище, който държеше овехтяла работилница на Девето авеню и бе незаменим в прекрояването.

Даяна пък беше облечена в рокля от копринен шантунг — истинска тъмновиолетова прелест, измъкната от майка й с невероятни усилия. Тя откриваше почти целите й крака и понеже се държеше на тънки като макарони презрамки, цялата цепка на бюста й беше отвън. Според Даяна всеки миг от положените усилия беше оправдан.

На седемнайсет години фигурата й беше доста закръглена, а още от петнайсетгодишна не срещаше никакви спънки да влезе някъде и да си поръча алкохол. Носеше дългата си коса прибрана нагоре; ушите й отдавна бяха пробити при един бижутер, чието магазинче бе залепено до едно от многобройните кафенета, което тя често посещаваше.

Даяна смъкна прозореца на таксито и подаде глава навън; студеният нощен въздух зашиба бузите й с кадифени юмруци. Тя отвори уста и след малко усети венците си сковани от студа.

Отиваха на празненството. Извън търговската част на града. И паркът разтвори железния си юмрук заради нея, смекчен от розовата светлина на Манхатън, а от върховете на кулите лампите сякаш напластяваха по листака скреж.

Таксито спря пред огромна предвоенна постройка на 116-та улица, пресечка на Пето авеню и граница между източната и западната част на града.

— Свободна територия — отбеляза Бейба, като я видя да вдига глава и да оглежда бетонната фасада, украсена с фигури водоливници по подобие на древна френска катедрала. Сградата определено беше в европейски стил, характерен за по-крайните, затънтени улици на Манхатън, все още незасегнати от основния градски план, който целеше да увеличи неприятната атмосфера от многоетажни жилища, за да подслони нарастващото имигрантско население или — както биха се изразили някои — да подобри условията за живот на бедните.

— Тук всеки е свободен да дойде и да си отиде.

Започна да вали лека суграшица и автомобилното движение зашепна във влажния въздух. Двамата стояха на тротоара пред украсения вход. От лявата им страда една улична лампа на ъгъла чертаеше върху замръзналия сняг хладен ореол от светлина.

— Както говориш, сякаш става дума за война.

— Тъкмо за т’ва става дума, момиче — заклати той рунтавата си глава. — Тия мръсни пуерториканци искат да се намърдат там веднага. Ама ще трябва да минат през труповете ни. Не само от белите трябва да се пазим, момиче — той я хвана за ръка и я поведе към входа.

— Бейба — заговори Даяна, — защо си останал да живееш там, където си сега? Разбрах, че не е необходимо.

Жълтите му очи се извърнаха към нея.

— Добре ми е. Няма кой да се заяжда с мен. Няма тъжби, с които да ме изкарват оттам. Само аз съм си — един човек извън закона.

Цялото фоайе беше в мрамор и огледала с позлатени рамки, потъмнели на места; отраженията в тях изглеждаха причудливо насечени.

Непосредствено до вратата отляво пъстрееше коледна елха, а отдясно мраморно стълбище водеше нагоре в сумрака. Точно пред тях беше дървената врата на асансьора. Даяна погледна през ромбовидното прозорче, когато той слезе на тяхното ниво.

Приемът беше на седмия етаж и весела, шумна глъч ги посрещна още щом излязоха от асансьора. Домакинът стоеше пред вратата — невероятно висок чернокож, който се движеше с гъвкавата походка на огромен котарак. Косата му беше по-скоро лъскава четина, носът — остър като клюн, а очите му не спираха да се движат, сякаш следяха за пълната безопасност. Той се захили, разтърси силно ръката на Бейба, после се наведе и целуна Даяна по бузата.

— Колко е очарователна! — възкликна той и ги поведе навътре в душното и шумно помещение. Движенията му бяха пъргави, но пестеливи; когато извърна глава, на едното му ухо проблесна златна обица. Името му беше Стинсън.

Попаднаха в центъра на водовъртеж от цигарен дим. Настъпи раздвижване, чуха се коментари. Наоколо се виждаха само черни лица — гримирани и весели; издадени напред червени устни, широко отворени женски очи. Залп от смях, самотен кикот, идещи сякаш от самото съществуване.

Бейба взе напитки за двамата, после представи Даяна. Тук се бяха събрали адвокати и танцьорки, лихвари кожодери и актьори. Създаваше се впечатлението, че всички са равностойни, че всички принадлежат и са свързани с това време и място. Даяна обаче долови копнежа в очите им, когато я поглеждаха. Опитваха се да го прикрият, но рядко успяваха. Те й завиждаха, завиждаха на вродената й белота, на цвета на кожата й — единствената стока, която никога не можеха да имат. А тази стока предоставяше свободен достъп до всичко. Тя беше ключът на този град.

— Охоо, Бейба. Каква изненада!

Нисък, леко накуцващ мъж със светла кожа си проправяше път към тях. Лицето му беше изкривено на една страна; кожата на лявата му половина лъщеше и беше опъната от несполучлива пластична операция. Имаше странен вид — само върху дясната му челюст се виждаше леко набола брада.

— Случва се, брат — рече Бейба и обгърна с ръка рамото ма Даяна. — Даяна, това е Трип.

— Здравей!

— Охоо, поощряваш момите за женене, Бейба, ах, ти, хитрец.

Даяна се разсмя.

— И ми е приятно да се запознаем.

— Божке! — възкликна със задоволство Трип. — Ама тя има и пипе!

— Да не се надява човек, но дори и ти имаш, късокраки кучи сине — Бейба отпи глътка и продължи: — Слушай, момиче, трябва да свърша една работа. Ти остани с добрия стар Трип. Той ще ти прави компания, докато се върна, нали, брат?

— И още как!

— Ти познаваш ли всички тук? — попита Даяна.

Той се усмихна — доста непривлекателна мимика за особения израз на лицето му.

— О, да! Всички. Искаш ли да те запозная с някого? Напълно те оправдавам. Това копеле Бейба е такъв мръсник, нали?

— А, не знам. Той е… — но като усети, че я провокира, Даяна избухна в смях и допълни: — Той е същински мечок.

— Мечок ли? Направо си е мечка стръвница, момиче. Ха-ха-ха! Искаш ли още едно?

— Да, с удоволствие.

Мъжът я поведе към бара и започна да й приготвя коктейл.

— Абе, май не ти достигат годинки за тия работи.

— Щеше ли да има значение, ако ми достигаха?

— Ни най-малко. Заповядай — подаде й той питието. — Само съм любопитен. Бейба винаги е бил разумен…

— В смисъл? — и понеже не получи отговор, тя довърши мисълта му: — Какво прави той с хлапачка като мен ли?

— Т’ва не е моя работа, момиче.

— Точно така.

Сред звуците на музиката и танцуващите двойки, които се бутаха и спъваха в тях, те си запробиваха път към отсрещната стена, където нямаше толкова хора. Местата за сядане отдавна бяха заети.

— Но аз все пак ще ти кажа — продължи Даяна, при условие, че…

— Че?

— При условие, че ми кажеш с какво се занимаваш.

— О, момиче, нали не държиш да узнаеш истината.

— Напротив, държа.

— Ох, ох, ох — заклати отривисто глава Трип, — добре, момиче. Само че да не вземаш да ме издадеш на Бейба, че съм ти казал — и когато Даяна го увери безмълвно, той й призна: — Пръскам черепи.

Даяна реши, че не е чула добре от шумотевицата наоколо.

— Какво?

— Пръскам черепи, момиче — усмихна се той мило. — Какво толкова! Изобщо не се срамувам. Това е една достойна професия. И баща ми правеше същото до деня, в който го заловиха и му видяха сметката — Трип забарабани с пръсти по стената; имаше дълги, тънки и силни пръсти — като на хирург. — Майка ми щеше да се съсипе, ако беше узнала, ама вече е мъртва и сега т’ва няма никакво значение. Освен за мен, разбира се.

— Но ти си…

— Толкова дребен — изпревари я той и сви рамене. — Всеки тъй мисли в началото. Ама ръстът няма никакво значение, момиче — намигна й. — Чалъмът е друг, ако има такъв. Повечето хора си мислят, че трябва да си гигант, разбираш ли. Вдъхва им повече сигурност. Но да си гигант — заклати глава той, — не е никаква гаранция. Човек трябва да знае к’во да прави с това, което има, нали си чат. Да. Трябва да се научи да търгува с него истински, като при всяка друга работа.

— Добре де, а защо си избрал…

— Избрал ли? — погледът му стана суров, внезапно напрежение изопна тялото му. — Тук не става дума за никакъв избор. Могат да избират само белите, които имат време да учат в колежи. Аз нищо не съм избирал. Правя го, щото трябва да го правя. За тия неща няма два пътя. По дяволите! Идва някакво гадно копеле, вижда сметката на баща ми и аз к’во? — да седна и да зацивря? Никакви такива, момиче! Взех в двете си ръце магнума 357 на баща ми и оня тъкмо се намести в континентала си, аз се приближих и му рекох: „Извинявайте, гос’ине, ама нещо се е лепнало на предното ви стъкло.“ И натиснах спусъка срещу копелето. Взривът, който можеше да ме отхвърли на метри разстояние, направи дупка, достатъчно голяма, за да се провра почти целият. Надникнах вътре и огледах кадифените седалки на тоя гадняр, щото главата на копелето я нямаше — беше останало само едно тъмно туловище, което бълваше кръв като отприщен бент — той вдигна поглед към Даяна. — Та такъв ми беше изборът, момиче, ако туй се нарича избор.

— И какво стана после?

— К’во стана! Ония ме подгониха. Копелето имаше много приятели, малката — той се усмихна като от приятен спомен. — Ама аз добре си знаех урока. Бях се цанил да очистя повечето от тях, тъй че изработих първите си пари, докато…

— И ги уби всичките? Шегуваш се.

— Да пукна, ако се шегувам, момиче. Ама да не вземеш да питаш Бейба. Като нищо ще ми насини задника, ако разбере, че съм си отворил устата пред теб.

— Обещах ти да не му казвам — увери го Даяна. — Просто искам да знам… дали не ме поднасяш или нещо от сорта?

— От к’ъв зор ще го правя, момиче? По дяволите, не се шегувам аз с тия работи. Всеки един тук може да го потвърди. Ей на, питай Стинсън, хайде.

— О, да — обади се Стинсън и вдигна вежди. — Трип е напълно сериозен за тия работи. Трябва да кажа също, че той е и много добър приятел. Много честен — Стинсън се усмихна и погали Даяна по косата. — Добре ли се забавляваш тук?

— По-добре от където и да е другаде — отвърна тя. — Но едно нещо ми е интересно.

— Какво е то, малка красавице?

— Как оцеляват тия хора?

— О, как ли? Ами в много случаи някои не оцеляват, други извървяват собствения си път, ако ме разбираш какво имам предвид. Но всъщност, нали това е животът — да извървиш пътя си.

— Но това е… нелегален начин на живот.

— Е, да — пак се усмихна той, — но това е част от неговата привлекателност, нали? Тук тези хора са желани, почитани, известни — в много отношения дори ги величаят като богове. Какво повече могат да искат? Тук те получават известно удовлетворение, което потушава болката от миналото им, болката за рано разбитите им семейства. А семейството — това е много важно за тях; това е двигател, който ги движи напред. Защото още от деца единственото нещо, което са считали за своя собственост, е било семейството.

— Говорите така, сякаш сте над всичко това… и не сте част от…

Особен поглед изпълни очите на Стинсън и той премигна няколко пъти.

— Да, как да кажа, предполагам, че това е мой начин да потискам спомените си. Но не и да ги забравя, подчертавам, никога не ги забравям. Живея само с настоящето, без да позволявам на миналото да се изпречва на пътя ми — Стинсън я погледна едва ли не от височините на Олимп. — Аз съм танцьор, Даяна. Не стрелям по никого. И въпреки това в твоя свят аз съм не по-малко презрян от Трип — за момент в погледа му се появи нещо като благодарност към нея, задето най-сетне го разтовари от мъката му.

— Странно е, че си тук — продължи той бавно — точно в този момент. И че не изпитваш страх…

— Аз съм с Бейба.

Стинсън я изгледа особено.

— Да, разбира се. Но все пак си тук. И предполагам, че ти си направила първата стъпка към Бейба, а не обратното.

— Така е.

— Е, да, но си направила само стъпка. А това още не означава пътека. Поне както ние разбираме понятието пътека. Не си отишла при него като проститутка или за наркотик. Защо, тогава, си отишла?

— Ами… и аз не мога да обясня защо.

— Както и да е — отново я погали по косата. — Всъщност това няма значение сега. Но някой ден ще има — и замислено добави: — Ще има.

— Аха! — отдалеч се провикна Трип, докато се приближаваше към тях. — К’ви ти ги реди тоя кучи син за мен, а? К’во смахнато копеле съм, нали?

— Нищо подобно — отвърна Даяна, — тъкмо обратното.

Трип премести поглед от нея към Стинсън.

— Тъй ли? Много любезно от твоя страна, брат.

— В случая любезността няма нищо общо — отвърна Стинсън.

— К’ви ти ги разправяше? — закикоти се Трип. — Имам предвид т’ва копеле. Улицата, душко, се превърна вече в такава работна площадка, че не е по силите на негъра да ви разбере.

— Я млъквай, Трип! Престани да разиграваш театър пред дамата. Кого, смяташ, че ще заблудиш с тия глупости?

— За к’во говориш, човече?

— Нали разбираш, Даяна? Трип си въобразява, че колкото по на смях го вземаш, толкова по-лесно ще може да те избудалка някой ден. Обаче знаеш ли? Той е абсолютно прав — Стинсън се обърна към Трип: — А ти също знаеш ли какво, човече? Това тук е забава. Няма да падне работа за теб. Мястото е неутрално, извън границите на големите престрелки и други подобни жестокости — той заби показалец в гърдите на Трип. — Тъй че успокой топката. Отпусни се и се забавлявай.

— Слушай, човече, та нали само ако за момент се отпусна, точно тогава ония ще нахълтат и ще ме размажат на стената. Само аз си знам к’во ми струваше да дойда дотук, разбра ли?

— Слушай, човече — безпогрешно изимитира гласа на Трип Стинсън, — изобщо не си забавен — изхили се и се отдалечи.

— Къде е Бейба? — попита Даяна и се огледа наоколо.

Погледът й спря върху червената коса и бледите очи на Орелио Окейшо. Той тъкмо влизаше. Беше облечен в костюм с цвят на кестен; в петлицата му имаше забучен карамфил. Отгоре носеше наметнато кафяво кашмирено палто — изглежда съзнателно имитираше позата на предприемача Соя Хюрък.

Трип проследи погледа й и я дръпна настрана.

— Не се забърквай с такива като него, момиче. Той е буре с барут.

— Бейба върши някакви сделки с него.

— Аха. Само че не ми се ще да си пъхам носа в техните работи. Бейба знае к’во върши. А оня си пада по жените, стига да не са пуерториканки или негърки. Ще ги сдъвче и тъй бързо ще ги изплюе, че няма да знаят къде са. Стой настрана от него, казвам ти.

Но беше вече късно — Окейшо очевидно я беше видял сред множеството черни лица и си проправяше път към нея и Трип.

— Виж ти! — захили се той и заприлича на хищна риба. — Да пукна, ако това не е мадамата на Бейба — особено натърти на последната дума и тя прозвуча като „курва“. — Какво те е довело в тоя отдалечен район? Да видиш как живее другата половина ли? Да се вмъкнеш в нашите души… или ще е по-правилно да кажа, в нашите легла?

— Най-добре ще е нищо да не казваш — отвърна Даяна.

— Ха-ха-ха! — разсмя се той, но не злобно. — Чу ли я, Смайлър? — извърна се леко и зад него се показа слабото, тъмнокожо лице на Смайлър, който също се захили и облиза устни, сякаш преглътна нещо вкусно. — Можела и да отговаря. Това ми харесва. До гуша ми дойде от тия празноглави курви, на които обикновено попадам. К’во ще кажеш, момиче, да се чупим от тук двамата с теб и да…

Даяна чу зад гърба си леко щракване; разбра, че Трип извади джобното си ножче. Ала не успя да го използва, защото в този момент огромна черна ръка хвана протегнатата ръка на Окейшо за китката. Окейшо извърна глава.

— Ей!

— К’во става, Али? — изръмжа Бейба.

— Ааа, нищо, амиго. Само си бъбрехме с прекрасната дама.

Той погледна към ръката, обгърнала китката му, но Бейба не само че не я пусна, но я стисна още по-здраво.

— Знаеш ли, Али, аз съм отстъпчив негър. Живей и не пречи и на другите да живеят — тъй искам да изкарам живота си. Ама, да ти кажа, случва се чат-пат да ми се изпречи някой тип и да ме принуди да забравя девиза си — той силно разтърси китката на Окейшо, чиито устни се изкривиха от болка, ала бледите му очи останаха непроницаеми като камъни. — Не обичам лъжците, Али, а ти си точно такъв — лъжец. Чух всяка твоя дума, която изрече преди малко, и нито една не ми хареса. Знаеш ли к’во си мисля? Мисля си, че малко си се поразхайтил. Имаш нужда да поразмислиш в тия студени зимни нощи, тъй че ще ти дам тая възможност. От този момент нататък ти не съществуваш повече за мен. Поувлече се. Върви да си намериш друга връзка, човече, щото повече не те издържам — Бейба премести поглед от Окейшо към Смайлър. — А ти, Смайлър, к’во си се залепил за тоя мръсен епик? Толкова ли ти липсва самоуважение?

— Напротив, брат, имам и то много, уверявам те.

— Тогава кажи на този мръсен епик сбогом. Хайде, човече, искам да го чуя още сега. Ще работиш при мен, Смайлър, но ако първо покажеш, че си мъж.

Междувременно почти всички двойки бяха престанали да танцуват, а останалите се събраха в полукръг, за да наблюдават сцената.

Смайлър огледа гостите; хвърли бегъл поглед към Окейшо, който се бе вторачил в опакото на стискащата го ръка на Бейба, сетне очите му отново зашариха наоколо и се спряха върху Бейба.

— Да-а, друже, вече и аз съм независим като теб.

— Чу ли, Али? — тихо изрече Бейба. — Сега изчезвай от тук. Не ти е т’ва работата да влизаш в приказки с дамите, разбра ли? Иди си при твойта руса уличница, с която спиш от месеци насам. Хайде, човече — и отдръпна ръката си от Окейшо като от прокажен.

Сред настъпилата врява Даяна чу зад гърба са въздишка и гласа на Трип:

— Бейба, друже, печелиш по точки.

— Ами! — възрази Бейба и ги поведе извън центъра на последвалата суматоха. — Не събирам никакви точки. Но няма да позволя на мръсник като него да ми казва кое как е. Свърши вече тая, било к’вото било, загря ли? Просто има някои неща, пред които няма да отстъпя и туйто. Немалко тъпанарски прояви подминавам, особено в бизнеса. Ама на тоя гадняр му се пише лош край в най-скоро време — погледна надолу и видя все още отвореното джобно ножче в ръката на приятеля си. — По дяволите! Ясно ли ти е накъде бия? Трябваше да те изчакам да го накълцаш на салата — Бейба се изхили, прегърна Даяна през рамо и потупа Трип по гърба. — По дяволите всичко! — извика той. — Давайте да се веселим!

Даяна тъкмо спря на разстояние две коли встрани от входа на „Вътрешни линии — запад“ и видя Рубънс да излиза през „магически“ отварящите се врати. Носеше в ръце сак и дипломатическо куфарче от слонова кожа. Добре познатите й лице и походка я накараха да се усмихне.

— Закъсня. Случило ли се е нещо? — попита той, надничайки през отворения прозорец на колата. Беше валяло до преди малко и тя беше вдигнала гюрука.

Даяна се обърна към него и той продължи:

— Премести се. Аз ще карам.

Тя се подчини без никакви възражения и облегна глава на вратата, изчаквайки го да метне багажа си на задната седалка, да обиколи колата и да седне зад волана. После той се наклони към нея, сложи ръка на врата й и я притегли към себе си. Устните му докоснаха нейните, но тя отдръпна глава, за да каже:

— Трябваше да ми оставиш някакъв телефон — и зарови лице в рамото му. Ръцете й го обгърнаха и тя го притисна здраво в прегръдките си. Рубънс разбра, че не бива да казва нищо в този момент. Зад тях свиреха клаксони, профучаваха коли. Беше се захладило.

Най-сетне тя го пусна.

— Маги беше убита рано тази сутрин — това сякаш не беше нейният глас. — Убита!

— Убита? Как? От кого?

— Значи е оставен кървав знак: сабя в кръг — повтори той последните й думи. — Сигурна ли си в това?

Даяна кимна.

— Да, защо?

— Ами защото миналата година в Сан Франциско откриха няколко особено жестоки убийства, а малко след Нова година още две или три подобни в Ориндж Каунти. И всички бяха белязани със същия този знак, изписан с кръв върху самите жертви или върху нещо в близост до тях.

— Знаех си — вдигна рамене Даяна, — че лейтенантът знае повече, отколкото казва.

— А ти как разбра?

— Снощи бях с Крис. Той се напи жестоко и трябваше да го закарам до тях; но беше в състояние да се прибере сам. Влязохме и… я заварихме натъпкана в…

— О, Господи! — въздъхна дълбоко Рубънс, включи на скорост и натисна педала на газта. — Какво, по дяволите, си правила цяла нощ с Крис Кър? — попита той, след като излязоха на Сепулведа.

— Отбих се до студиото, в което записват, и после двамата отидохме да потанцуваме. Какво лошо има в това?

— Като знам с какво име се слави…

— С какво?

— Е, хайде сега, аз ли да те открехвам, че той не може да не посегне на жена.

— Аз не съм от тези жени.

Рубънс настъпи още педала на газта и колата политна напред с тихо ръмжене.

— Вярно е и трябва да призная, че си малко над висотата на неговия ограничен вкус.

— Ти си непоправим мръсник, знаеш ли? — кипна Даяна. — Той имаше нужда от помощ и аз му я дадох. Защото ми е приятел.

— То пък един приятел!

— Нямаш никаква причина да ревнуваш. В някои отношения и двамата толкова си приличате.

— Божичко! Надявам се, че се шегуваш.

— Ни най-малко.

Той намали скоростта и сви към Уилшър.

— Ти си направо непоносима.

— Рубънс — докосна го тя, — хайде да не воюваме. Поне не сега. Тази сутрин видях нещо, което не пожелавам на никого да види.

За да излязат на Сънсет, той мина през Уестуд Вилидж. Навън играеха деца, а пред кино „Плаза“ имаше опашка за билети. Даваха „Кралско червено“.

— Виж какво лице — каза Рубънс, хвърляйки поглед към постера с нейния лик върху фасадата на киното.

Той караше с бясна скорост по Сънсет, като на завоите боравеше само със скоростния лост, без да използва спирачка. Едва когато с рязък десен завой влезе в района на Бел Еър, намали и каза:

— Преведох те по този път, защото исках да видя как върви филмът ти. Спокойно мога да измъкна истинските печалби от „Парамаунт“, но предпочитам да видя опашките с очите си.

Даяна сложи ръка върху неговата.

— Аз също.

Мария беше оставила лампите да светят, преди да си тръгне и дърветата покрай алеята се къпеха в изкуствено сияние.

— Тъй ми се искаше да се обадиш.

— Звънях — рече той, — но не те намерих.

— Извинявай — извърна поглед Даяна, — забележката ми беше глупава.

— Няма нищо — спря и загаси двигателя. Във внезапната тишина се разнесоха песните на щурците като контраст на тихото бръмчене на вентилатора на колата. — Но пък се обадих на Берил. Исках да задвижа нещата.

— Кои неща?

Рубънс погали косата на Даяна.

— Наех я.

— За филма?

— За теб.

— Какво мисли Монти за нея?

— Забрави за Монти.

Тя отдръпна ръката му от себе си.

— Ти нали си изяснил това с Монти?

— Монти не е в лигата на Берил — Рубънс внимателно оглеждаше лицето й. — Изваден е оттам.

— Рубънс, аз искам той да знае. И ако не одобри…

— Чуй ме добре. Монти остарява. Уморен е. Сърцето му вече не е каквото беше навремето. Мисля, че… виж, само ме изслушай… мисля, че ти е време да се поогледаш за нов агент.

Даяна му хвърли саркастичен поглед.

— Обзалагам се, че вече имаш някого предвид.

Той реши да продължи в нейния стил:

— Един-двама.

— Аз няма да се разделя с Монти, тъй че да не говорим повече.

— Той ще те провали, Даяна. Монти е тежест, която ти няма да…

Тя се нахвърли върху Рубънс:

— Значи да го захвърля като ненужна парцалена кукла.

— В известен смисъл той вече е точно това. Ти израсна. Той се превърна в част от миналото ти. Изживя времето си; за него няма място там, за ъдето си тръгнала. Други са тия, които могат да ти помогнат от тук нататък.

— Само че на него няма кой да му помогне — не отстъпваше Даяна. — И това ще направя аз; нито ти, нито който и да е друг не може да ми попречи.

— Искам да дойдеш с мен на погребението на Маги.

— О, Господи!

— Моля те, Рубънс. За мен е от огромно значение.

Той въздъхна и вплете пръсти в нейните. Бяха в леглото; прозорецът беше широко отворен и през него нахлуваха нощни ухания. Рубънс я беше нахранил, изкъпал и я беше сложил да си легне. За известно време тя потъна в приятното състояние между съня и бодростта, което се дължеше на удобното легло, на приятната прохлада на чаршафите, поемащи бавно топлината на кръвта, на тихото барабанене на водата от душа, докато Рубънс се сапунисваше, на мисълта, че след малко тялото му ще се притисне до нейното. Но тя не искаше това да стане точно сега, тъй като спомените, заровени от години дълбоко в съзнанието й, започнаха да се издигат към повърхността като парещи мехури, пробивайки усойния и затлачен мочурлив пласт.

— Разкажи ми как беше в Сан Диего — каза тя след малко и стисна ръката му.

— Отвратително — беше се загледал в тавана и от промяната, която долови в гласа му, Даяна се почувства като в асансьор, полетял рязко надолу. — Трябваше да отида чак до Сан Диего, за да разбера, че онова малко копеле Ашли създава собствена империя за моя сметка. Майър, с когото трябваше да се видя — той си е наел за постоянно апартамент в хотел „Дел Коронадо“ и е напуснал Ню Йорк заради емфиземата си — той ми каза, че Ашли събирал гласове от управителния съвет в своя подкрепа. Каза ми още, че искал да ме изхвърли.

— Но това е идиотско — рече Даяна. — Та компанията е твоя, нали?

— Ами… и да, и не. Когато преди две години преправяхме „Моби Дик“, нещата малко се изкофтиха. Средствата ни започнаха да намаляват главоломно бързо — той се обърна на една страна, за да се доближи до Даяна. — А снимачният екип и актьорите вече работеха. Наложиха ни се няколко неприятни прекъсвания — заради бури, заради стачка. Но филмът беше от значение. Аз вярвах в него и имахме спешна нужда от пари. Е, ако бяхме подпомагани финансово от главното студио, както сега с „Хедър Дюел“, нямаше да има никакъв проблем. Но не би, та се наложи да потърсим помощ от другаде.

— Но „Моби Дик“ имаше голям успех.

— О, да. Излязох прав, че не се отказах от него. Но деянието беше вече извършено. А преди това, докато бяхме в дупка, моят приятел Ашли ми каза, че можел да намери мангизите до две седмици. Това беше по-добро от всичко, което аз можех да направя. И вместо да рискувам и да прекратя снимките, аз му казах да действа.

— А той как ги намери?

Рубънс свали поглед от тавана и го спря върху лицето на Даяна.

— Ами нека само да ти кажа, че оттогава при всяко мое отиване в Ню Йорк около заседателната маса на съвета виждам все повече и повече непознати лица. Досега бях прекалено много зает с други неща, за да се разровя в тази история. Виждах в каква дупка съм хвърлил компанията. А тя беше моята гордост. Но с „Моби Дик“ разбрах, че времето на истински независимия продуцент вече е отминало. Затова разработих широко обхватно споразумение с „Туентиът“, което ми даде нужната свобода.

После дойде обаждането на Майър. Той и само неколцина още влиятелни хора от старото време продължават да са в управителния съвет. А останалите… то е все едно, че са те нападнали кърлежи. Влязат ли ти веднъж под кожата, трудно можем да се отървеш от тях.

— Но не е невъзможно.

— О, не — разсмя се Рубънс и цялото му тяло се разтърси, — нищо не е невъзможно. Трябва само да имаш стоманени нерви.

Даяна беше облегнала глава върху гърдите му. Ударите на сърцето му изпълваха ушите й подобно на шума от морски вълни.

— Какво смяташ да правиш?

— Една част вече направих — срещнах се с Майър.

— И какво ти каза той? — гласът й беше спаднал до шепот; почти заспиваше.

— Майър ли? — отново избухна в смях Рубънс. — Голям чудак е тоя Майър. Радвам се, че ми е приятел. Лошо ще бъде, ако ми беше враг.

— Добре де, какво ти каза Майър?

— Че същото се отнася и за мен.

Фасадата на театър „Нова Бърлеск“ беше непривлекателна, дори съмнително скромна. Това, несъмнено, беше добре обмислено, тъй като мястото не представляваше туристически капан, пълен с пенсионерки и дебелани или — какъвто беше случаят в по-долната пресечка и оттатък улицата — с унили, крехки като птички създания, нашарени с елипсовидни черно-сини белези по бедрата и гръдния кош и с тъмни, хлътнали наркомански очи.

Тук специалните номера се изпълняваха нелегално за отбрана публика, включваща всякакъв род фетишисти. Някои от номерата бяха толкова шокиращи — персоналът винаги можеше да разкаже подходяща история — че ледени тръпки те полазваха по гърба. Тъй поне се говореше. Но всъщност никога не се разбра каква беше истината. Защото персоналът представляваше една весела група, която си гледаше работата с хладнокръвието на дисциплиниран артист.

В театъра не се изпълняваха мелодрами — публиката, а да не говорим за персонала, който смяташе, че се състои от взискателни професионалисти, нямаше да търпи подобни буламачи. Те можеха да се видят по многобройните комедийни сцени на Бродуей, но не и тук.

Долу, на нивото на улицата, имаше доста долнопробен порно магазин, в който с въодушевление се предлагаше невероятно богат избор на перверзни стоки: от нелегално направени черно-бели филми с изпълнители деца — деца, а не джуджета, каквито биха пробутали другаде на лековерния купувач — до висококачествени списания, от които лъхаше ужасяващата атмосфера от времето на Инквизицията. Намираха се също и снимки на чисто голи тела, разбира се, но повечето от клиентите на магазина ги отминаваха с презрение.

Макар че магазинът водеше оживена търговия — още с пристигането си в града първата работа на търговците, идващи отдалеч, беше да се отбият тук — истинската му печалба идваше от доходните сделки, които се сключваха в задната му част и то късно привечер. И наистина, най-хваленият охраняващ отряд на „Нова“ беше съставен от членове на този именно работнически картел.

Даяна ги разпозна, веднага щом ги видя. Това обаче не беше толкова изненадващо, тъй като те обичаха да показват дискретно атрибутите си, прибрани в кожени кобури под потните мишници. Но независимо от неприкритата им самонадеяност, Даяна намираше тези мъже за най-приятните от всички, които познаваше. Те до един имаха непрекъснато увеличаващи се семейства и никога не изпускаха случай да извадят от пластмасовите кутийки разгъващи се като хармоника цветни снимки на домочадието. Съчувстваха й, задето не е у дома, при майка си и бащински я покровителстваха, но тя знаеше, че го правят заради Бейба, когото обичаха.

Отстрани на театъра Бейба имаше нещо като офис — неофициален и неудобен, който използваше заедно със счетоводителя на „Нова“. Един зимен следобед, в който се бе изсипал проливен дъжд, Даяна разбра, че счетоводителят живее на тиха, широка улица в Бенсънхърст, където трийсетгодишната му жена членуваше в една женска организация и в местното библиотекарско дружество. Беше ясно, че когато служителят на „Нова“ имаше нужда от канцеларията, Бейба трябваше да излиза. Но той нямаше нищо против.

Даяна не познаваше друг по-сговорчив човек от Бейба. Нищо не беше в състояние да смути спокойствието, което лъхаше от огромния му ръст, и тя се чувстваше в пълна безопасност с него. Той беше твърда скала, върху която тя можеше да стъпи и спокойно да наблюдава бурното и опасно море.

Бейба с нищо не показваше, че има нещо против Даяна да наблюдава спектаклите иззад кулисите, може би защото смяташе, че покварата е вътре в самия човек. От своя страна Даяна се опияняваше от този фантасмагоричен парад на опулваща очите плът. Не си бе представяла, че тялото може да прави толкова много причудливи движения. Но постепенно разбра, че както изкуството — защото беше убедена, че това е изкуство — така и тялото са част от съзнанието. Жените, с които се запозна тук, бяха от един съвършено непознат за нея свят; тя дори не беше и чувала за него. Очите им изпускаха рентгенови лъчи, които бяха в състояние да проникнат в душата на всеки мъж, който прекрачеше прага на театралния портал.

Точно тук, в „Нова“, тя за пръв път видя вдигането на завеса, усети съсредоточеността в актьорското изпълнение. Тук всеки можеше да прави каквото си поиска, да се превъплъти в когото си поиска; можеше всъщност да изживее без стеснение или страх от възмездие и по-тъмната страна от същността си, която в живота отчасти прикриваше. Защото това, в края на краищата, беше само роля, макар че публиката съвсем не го възприемаше така. Колко е прекрасно да можеш да изживееш най-различни съдби с почти сходна страст. Да си освободен да правиш… какво? Всичко, каквото поискаш.

В една студена зимна вечер, когато слегналият се над града мрак беше толкова гъст, че уличните лампи едва мъждукаха, сякаш признаваха, че са загубили битката, а вятърът бушуваше по 42-ра улица с животинска ярост, Бейба свърна от улицата и поведе Даяна нагоре по изтърканите и разнебитени дървени стълби към фоайето на „Нова“.

Рустър дремеше в портиерската будка над захабена чаша с изстинало кафе, в което плуваше някакво чудато насекомо, привлечено вероятно от миризмата.

Опрял глава в дланта на черната си ръка, Рустър седеше притихнал в малкото си светилище; от двете му страни се надвесваха най-тъжните и прашни пластмасови палмови дървета, които можеха да се видят някъде. Наоколо нямаше жива душа. Отвътре долиташе приглушено от стените думкане на музиката, съпровождаща представлението.

— Горе ръцете, проклетнико! — извика Бейба в ухото на Рустър.

Онзи подскочи със завидна пъргавина, сънените му очи се ококориха, ръката му мигом се пъхна под плота, за да напипа лежащата в готовност пушка с отрязана цев.

Като видя пред себе си Бейба, лицето му се отпусна и той задъхан възкликна:

— Божке! Ще ти хвръкне главата някой ден, като се шегуваш така.

Бейба се засмя и потупа слабото му рамо.

— Не бива да заспиваш на пост! Ще цъфне Али с неговите хора и ще омете пода с теб. Внимавай!

Рустър изсумтя и рече:

— Тоя гад си научи вече урока, брат. Да знаеш само как хубаво го разпердушинихме — той вдигна пушката и я насочи към тъмната и безлюдна горна площадка на стълбите. — Буум! И ония мръсници беж, та обратно в Пуерто Рико, ха!

Бейба отмести настрани цевта на пушката му.

— По-внимателно с т’ва чудо. Обещах на моето момиче да не умирам.

Рустър се изкикоти и свали пушката.

— Бъди спокоен, брат! — и се обърна към Даяна: — Как сте, госпожице?

— Добре съм, Рустър.

— Виж к’во ще ти кажа. Ако тази голяма човекоподобна маймуна не се отнася добре с теб, ела тук. Чу ли? Знай, че тук имаш приятели.

— Хм — изсумтя Бейба, — не му вярвай нито дума, момиче. Той само гледа как да ти свали гащите.

— Е, много жестоко копеле си, Бейба — лицето на Рустър помръкна. — Много жестоко, да знаеш.

— Ама поне не лъжа — засмя се Бейба. — Кабинетът ми свободен ли е?

— Аха. Само Марти е там. Идва краят на месеца.

Те прекосиха осветеното в дрезгава синя светлина фоайе и тръгнаха надолу по стръмен коридор покрай кулисите на сцената. Спряха пред затворена ламаринена врата, боядисана с блажна боя. Бейба я побутна с длан и тя се отвори със скърцане.

— Ей — подвикна той в мрачината.

В този час пазеше Тони — широкоплещест мъжага с ниско чело и къдрава кестенява коса. Тънките му мустачки бяха започнали да белеят в краищата; малките му очи бяха с неопределен цвят. Имаше три деца и жена, която беше толкова пълна, че изглеждаше вечно бременна. Тялото му излъчваше миризма дори и след като се е къпал. Той смушка леко Бейба по рамото и стисна ръката на Даяна, като незнайно за кой път я попита дали иска да й покаже снимки на семейството си. Бейба я дръпна настрана, защото знаеше, че тя достатъчно пъти бе изслушвала с търпение подробния разказ за семейството на Тони.

По пътя за канцеларията Даяна спря зад тесните кулиси и надникна през прашните завеси, за да види какво се играе в момента на сцената. Дългокраката и гъвкава Дениз, прехвърлила вече двайсет и петте години, правеше доста смайващи акробатични движения с долната половина на тялото си. Повечето от постоянните номера Даяна вече знаеше наизуст, въпреки че някои от тях от седмица на седмица отпадаха и биваха заменяни с други.

Сега Дениз си напъхваше яйцето и след като покани доброволец от публиката да дойде и отвори уста под чатала на широко разтворените й крака, започна да чупи черупката с мускулите на влагалището си. Музиката спря и в залата настъпи пълна тишина. Никой не помръдваше. След малко се разнесе острият звук на пропукваща се сурова черупка и лигавата й вътрешност закапа на едри, гъсти капки в чакащата отворена уста. Тогава в полумрака от първите редове се чу колективна въздишка и в залата гръмнаха ръкопляскания.

Бейба беше продължил за канцеларията, но Даяна не помръдна от мястото си, тъй като знаеше, че Дениз още не е загряла.

Прехласната, тя остана да наблюдава обратния й стриптийз. Бавно, с еротични жестове голата Дениз взе чорапите си и започна да ги обува, като от време на време погалваше дългите си крака. После се обърна, препаса колан с жартиери на кръста си и закопча чорапите на него. Тя правеше всяко движение, без да поглежда към публиката — създаваше впечатлението, че си е вкъщи и се приготвя да излиза.

Направи няколко крачки до дъното на сцената, където върху масичка с колелца беше поставена тоалетно куфарче, и започна внимателно да нанася грим по лицето, очите, устните. Когато се обърна, резултатът беше поразителен — изглеждаше още по-хубава; гримът — а той съвсем не беше силен — подчертаваше очите и устните й.

Дениз взе четка и започна да я прокарва през дългата си коса. При всяко нейно движение гърдите й подскачаха нагоре-надолу.

Остави четката и плъзна длани по бедрата си, нагоре по торса, по извивките на гърдите си; после захлупи гърдите си в шепи и ги застиска, а след това започна да щипе зърната им, за да щръкнат. Навлажни устни и бръсна с ръка окосмения си триъгълник. Разтвори за миг бедра и поклати леко хълбок. Извади от тоалетното си куфарче сутиен и го закопча под гърдите си, наведе се леко напред и потърка плата в набъбналите си зърна, преди да ги прибере в чашките. Отново се наведе, взе обувките с високи токчета и ги обу.

Накрая извади дълга рокля с цвят на лавандула, нахлузи я отдолу нагоре с гъвкави извивки на тялото и вдигна ципа отстрани. Като се изключеше цепката на крака, роклята изглеждаше съвсем скромна.

Дойде ред на накитите: обици, чифт гривни, поставени високо над лакътя и диамантено колие, което се спускаше до цепката на гърдите.

Дениз закрачи бавно към авансцената и застана на ръба. Извади иззад гърба си чифт ръкавици от мека кожа с цвета на роклята. С панделка в косата тя приличаше на момиченце. С чувствена наслада започна да слага дългите си ръкавици, като заглаждаше кожата върху всеки пръст. После изведнъж, най-неочаквано, протегна ръка към публиката и издърпа един от мъжете на сцената при себе си.

Без каквито и да било встъпления тя смъкна ципа на панталона му и го притегли към светлината на прожектора. Наведе се леко, събра устни и духна члена му, после го обгърна с нежен като кадифе юмрук и започна бавно да го търка напред-назад, нагоре-надолу. Като по чудо той взе да се втвърдява и след малко щръкна като стрела. Дениз продължи да го поглажда все тъй усърдно, изпускайки тихи стонове. В момента, в който видя първите му предупредителни конвулсии, тя отметна роклята си, потрепващото връхче бръсна космите на венериния й хълм и го обля със сперма.

Зад кулисите Даяна обърна глава и видя Ерика, която седеше на една табуретка с кръстосани, разголени крака и пушеше тъпка пура в бяло цигаре. Раменете й бяха обгърнати с овехтял халат, но твърдите й като ябълки гърди стърчаха навън. На Даяна й беше направило впечатление, че тя обича да показва голотата си.

— Как успява да го постигне?

Ерика вдигна поглед към нея. Тя имаше метличиносини очи и къса руса коса.

— Кого имаш предвид, Дениз ли? — едва събра широките си чувствени устни, за да дръпне от пурата. — Ами то е много просто. Тя им прави точно това, което искат. Ние ги познаваме — Ерика вдигна рамене. — Такава е човешката природа, не виждаш ли? Има ли нещо по-очевидно от това?

— Но не е имало случай да не му стане на някого.

— Е, да, Дениз е много добра. По моему трябва да си нещо като радар — Ерика остави пурата си в зелен метален пепелник, почернял в средата. — Тя знае кого да си избере. Да не говорим, че всички ще се изтрепят да седнат на първия ред. Всъщност не тя отива при публиката — Ерика погледна Даяна, — а те идват при нея.

Устните й се разтегнаха в лека усмивка — особена студенина лъхаше от тази мимика, неразгадаема за Даяна.

— Това е съществен урок в живота.

Даяна пристъпи навътре в гримьорната, прокарвайки пръст по прашката повърхност на огледалата.

— Щастлива ли си тук? — попита тя след малко.

Чу как Ерика отново дръпна дълбоко от пурата си.

— Щастлива… — повтори Ерика; но думата не прозвуча като ехо, а по-скоро като познато определение, но с нов смисъл, което тя използва, за да направи някаква тънка игра на думи. В нейните уста думата означаваше нещо съвсем друго. — Знаеш ли какво значи да скъсаш с миналото? Но ме разбери правилно, нямам предвид просто да заминеш нанякъде, а наред с това и да го отречеш, да го забравиш, да си дадеш обет, че няма да си спомняш за него — тя изпусна синкаво кълбо остър дим. — Можеш ли да схванеш за какво говоря?

Даяна я гледаше с широко отворени очи.

— Ами, не знам. Май че да — отвърна тя.

Ерика отново се усмихна по особения си смразяващ начин.

— Не, мила, не можеш. Никой не може, освен ако сам не го направи.

— А ти това ли направи?

— О, да — странната й усмивка не изчезна и Даяна почувства, че я полазват тръпки. — Точно това. Знаеш ли, аз съм доста особена, доста… неповторима. Избягах от миналото си избягах на другия край на света и сега… да, щастлива съм, защото съм това, което искам да бъда.

Доста време двете не продумаха. Но в един момент Даяна не можа да сдържи въпроса си:

— И какво е то?

Залп от нестихващи аплодисменти нахлу през кулисите. Ерика се изправи, сложи на врата си островърха яка и погледна Даяна с големите си и невинни метличиносини очи; кораловите и устни се отвориха и тя отвърна:

— Шифър, просто шифър.

След това изчезна от стаята, разминавайки се с Дениз, която влезе запотена и раздърпана.

— Боже мой, каква тарапана! — тя облече халата си, седна и извади цигара. — Здрасти, миличка. Гледа ли представлението?

— Почти цялото.

— И не се отегчи, нали?

— Ъ-ъ.

Дениз се усмихна, избърса потта от челото си.

— Това е добре. Значи ще заучиш номера. Не че — тя вдигна ръка — те подкокоросвам да го правиш. Даже, като виждам, че в момента Бейба не е наоколо, би трябвало да ти кажа да изчезваш от тук.

— А ти защо не изчезнеш?

— Е, моето е малко по-различно.

— Не виждам кое му е различното.

— Виж какво, мило, на мен ми харесва. Освен това идвам тук, когато си поискам. Хем е хубаво, хем и наложително — нали уча в Нюйоркския университет. Тази година ми е последна. Такава гадна програма… — тя погледна Даяна. — Не ме разбираш, нали? О, и защо ли ти трябва?

— Напротив, струва ми се, че те разбирам. Мисля, че по същата причина съм тук и… с Бейба. Така е, защото когато се прибера, се чувствам различно.

За момент Дениз замълча, после протегна ръка към Даяна.

— Ела тук, мило — и погали Даяна по гърба. — Знаеш ли, че си права? Да. И все пак… — очите й потъмняха. — Все пак… — наведе се и целуна челото на Даяна — идваш тук да пълниш главата си с мечти — тя се усмихна и потупа Даяна по дупето. — Тръгвай си сега — рече с нисък глас.

— Утре пак ще дойда — на Даяна никак не й се тръгваше.

— Чуваш ли какво ти казвам? Хайде, че имам да зубря.

— А! — възкликна Марти, поглеждайки Даяна през очилата си. — Предположих, че може да дойдеш днес и ти донесох желирана поничка.

Той вдигна от разхвърляното бюро малко бяло пликче и го разклати.

— О, благодаря ти, Марти. Значи си запомнил — тя взе пликчето и извади поничката.

— К’во искаш да кажеш с това запомнил? Разбира се, че съм запомнил, нали затова ми плащат — той потупа с показалец слепоочието си. — Всичко помня. Жена ми разправя: „Марти, ама ти не помниш само цифри.“ Това тук е същински резервоар. Плувам в сума ти неща, които искам да забравя. Ела — той започна да разчиства едно паянтово кресло, отрупано с купчина от папки, които премести върху стара огнеупорна каса, — ела да седнеш.

Даяна седна и отхапа от поничката, а той я попита:

— Как е в училище?

— Добре.

— Върви ти, нали? — в гласа му се прокрадна съмнение; той махна с ръка. — Това тук не е… нали не се шляеш много тук? Образованието е ценна стока, разбираш ли? Дори и Бейба няма да го отрече, а, Бейба? Видя ли? Нали не искаш да свършиш като горката Дениз?

— Горката Дениз, ли? Защо горката? Та тя следва вечерен университет.

Марти се наклони към нея и, обърсвайки устата си от оваляния в захар сладкиш, каза:

— Тук не е място за момичета с ум в главата — и насочи дебелия си къс пръст към нея. — Това се отнася и за теб.

— Ей, остави я вече на мира — изръмжа Бейба от ъгъла. — Тя знае к’во иска.

— Пфу! — размаха ръка Марти. — Прекалено е малка още, за да е наясно какво иска.

— Не смятам, че възрастта има значение в случая — обади се Даяна.

— Засега може и да не смяташ — отвърна Марти, — ама по-нататък ще почнеш да смяташ.

— Тя няма да гледа глупостите тук, ако ми съвпаднат цифрите — намръщи се Бейба. — Затуй ела да свършим работата.

— Добре — наведе се Марти, — дай да погледна.

— Не пипай, бе, човек. Не е твоя работа да си пъхаш носа тук.

— К’ви ги приказваш? Да не мислиш, че не знам к’во означават тия цифри? Това е фасулска работа за мен — той дръпна разчертания жълт лист от ръката на Бейба. — Така де, няма да ми отнеме повече от минута и после можеш да заведеш Даяна в някой добър ресторант. Този месец можеш да си го позволиш.

Марти заби поглед в нечетливо изписаните цифри и измърмори:

— Къде ли си се учил да пишеш?

Едва изрече тези думи и вратата на канцеларията се отвори. На прага застана мъж със светлокафяво палто и насочен пистолет, местейки черното му смъртоносно дуло ту към единия, ту към другия. На главата си имаше маска, подобна на скиорска шапка в червено, бяло и синьо, така че се виждаха само очите и плътните му червени устни.

Той пристъпи две крачки навътре в тясната стая и зад гърба му се показа още един мъж; маскиран като него и малко по-висок. От полумрака отвъд рамката на вратата долетя жаловитият глас на Тони:

— Откъде можех да зная? Те бяха сред публиката, извадиха маските си, преди някой да разбере к’во става…

— Затваряй си плювалника! — прекъсна го високият, насочи магнум 357 към него и леко разкрачи крака.

Никой в стаята не помръдваше.

— Окей — каза мъжът с червено-бяло-синята маска, — давай мангизите.

— Какви мангизи? — обади се Марти.

— Ей, задник такъв, не се прави на луд — той отмести дулото на своя пистолет по посока на огнеупорната каса; Марти и Даяна седяха от двете й страни до стената. — Отвори я. Веднага!

— Никой от нас тук не знае комбинацията — възрази Марти. — Освен това…

Даяна подскочи от силния гърмеж. Марти политна назад към стената с разперени ръце. Моливът му падна и се търкулна по пода, от дупката на гърдите му шурна кръв. От силния удар на тялото в стената очилата му изхвърчаха на пода.

— Нищо не виждам — изсумтя той.

От ъгълчето на устата му потече кръв; гърдите му с усилие се надигнаха два пъти, сякаш някаква тежест ги притискаше, после изпуснаха въздух като спукан балон.

— Марти — повика го тихо Даяна, после малко по-високо: — Марти!

Мъжът с 38-калибровия пистолет се обърна към нея:

— Ей, ти, млъквай!

— Ама к’во става там? — изкрещя Тони.

— Слушай, шимпанзе, предупреждавам те, че…

— Тони — намеси се Бейба, — всичко е наред. Стой мирно.

— Как да стоя мирно с тоя магнум, дето ми се пули насреща?

— В това е номера, шимпанзе.

— Хайде — обади се мъжът със скиорската маска, — да действаме!

— Нека първо поуспокоим малко топката — рече кротко Бейба; по лицето му не трепваше мускул и Даяна си помисли: „Какви ги приказва той, че всичко било наред. Как ще е наред, като Марти е застрелян.“

— Я не ме поучавай к’во да…

— Предлагам ти добра сделка, момче — Бейба разпери ръце с длани навън. — К’во ще спечелиш като ни размажеш мозъците? Нима тоя нещастник може вече да отвори касата?

— Ама ти к’во направи? — намеси се вторият мъж. — Да не би да видя сметката на някой от тях?

— Наложи се. Показах им, че не се шегуваме. Тук някъде в тоя вертеп трябва да има скътан поне половин милион.

— Аха! — усмихна се приветливо Бейба. — И само аз знам къде е, к’во ще кажеш? Затуй, дайте да разговаряме като джентълмени. Стига вече сте стреляли.

Мъжът със скиорската маска поклати глава.

— С приказки нищо не става, чернилке. Ти само посочи къде са мангизите, преди да съм решил к’во да правя с туй момиченце тук.

— Дадено! — усмивката на Бейба не слизаше от лицето му. — Ти ще се разпореждаш, друже…

— Не се съмнявай в това, чернилке. Да вървим.

— Ама трябва първо да стана, нали?

— Добре, добре — раздразнен каза мъжът. — Хайде, размърдай се!

Бейба това и направи. С разперени върху бюрото длани той наклони огромното си тяло напред, яките му крака се разтвориха и се отметнаха право към дулото на пистолета. Подметките на ботушите му избиха оръжието от ръцете на мъжа и секунди след това гигантското туловище на Бейба с всичка сила се стовари върху нашественика.

Мъжът се свлече като посечен. Седнал върху него, Бейба вдигна дясната си ръка. Юмрукът му описа дъга във въздуха и се заби в лявата част на скиорската маска. Чу се остро пукане на кост и мъжът нададе вик.

Даяна подскочи от оглушителния гърмеж на магнума, падна от креслото и запуши с ръце ушите си. В това време Бейба се изгуби оттатък рамката на вратата. До слуха й долетя тежко пъшкане, после страхотни животински звуци и изведнъж по-високият мъж нахълта заднешком в стаята. Непосредствено след него връхлетя и Бейба с озъбено от ярост лице. Той сграбчи мъжа за предницата на палтото му и му нанесе един къс, свиреп удар право в гърдите. Като че ли цялата вселена се бе смълчала, за да се чуе ужасният пукот на чупещата се кост. Мъжът се строполи на пода; парчетата от натрошената му гръдна кост се забиваха в мускула на сърцето му.

Бейба се обърна към Даяна. Дори не се беше задъхал.

— Добре ли си, момиче?

Тя безмълвно кимна и посочи с глава към Мартин.

— Ами той?

Бейба я взе на ръце и през телата и кръвта си проправи път през насъбралата се зад кулисите любопитна тълпа. Хвърли поглед към Тони, докато го подминаваше и каза в ухото на Даяна:

— Забрави за Марти, момиче.

Даяна затвори очи и си наложи да не трепери, но не можа да пропъди мисълта за тихата широка улица в Бенсънхърст, където живееше Марти. И какво ли ще каже жена му в женската организация, запита се тя.

Форест Лон не се виждаше през високата желязна врата. Фалангата от репортери край входа още повече пречеше поне за известно време да се види какво има зад огромния портал.

— Божичко! — извърна глава Рубънс. — Берил се оказа права. Ето ти една добра възможност да разговаряш с тях за филма.

— Не се прави на непукист — тихо рече Даяна. Спомените продължаваха да се люшкат по повърхността на съзнанието и като отломки от претърпял корабокрушение огромен кораб. — Това е заради Маги.

— Погребенията изобщо не се правят заради мъртвите — говореше Рубънс с тон на човек с богат опит. — Те служат единствено да потискат страховете на живите — и след малко добави: — Не проявявам никакъв интерес към погребенията.

— Защо? Понеже не те е страх ли?

— Да.

Даяна подхвърли въпроса си на шега, ала той й отговори напълно сериозно. Тя го видя как дръпна дълбоко от цигарата; съскането, с което после изпусна дима, й прозвуча като въздишка на дракон. Когато наближиха възбудената тълпа, Даяна се облегна назад в седалката на лимузината, хвана ръката му и силно я стисна.

Беше ранно утро и палещите лъчи на слънцето още не бяха пробили гъстата мараня. Но докато колата се провираше между навалицата, фотоапаратите защракаха и ослепително белите им светкавици посипаха наоколо призрачни и неземни отблясъци, наподобяващи специални ефекти от филм на ужасите.

Въпреки силната охрана няколко нахални репортери бяха успели да проникнат отвъд оградата. Даяна не намираше нищо човешко във фанатичното им желание да скалъпят някоя измишльотина, за да изградят изопачен образ на Холивуд. Те залягаха по корем зад богато украсените мраморни паметници или дебнеха зад дърветата като играещи си деца и снимаха непрекъснато с модерните си фотоапарати с огромни телеобективи.

Даяна слезе от лимузината на Рубънс и изведнъж се закова на място като поразена от гръмотевица. Видя насреща си жена, която тъй поразително приличаше на Маги, че за миг всичко в нея се преобърна. Жената вървеше между Боунстийл и един възнисък мъж в тъмен костюм, който му беше с една мярка по-голям.

Боунстийл ги представи като Джоан и Дик Радър. Джоан беше сестрата на Маги. Дик имаше леко кривогледи очи. Започна да разправя, че бил от Солт Лейк Сити, където сега живеели двамата с Джоан. Продавал прахосмукачки. Даяна се почуди, че някой все още си изкарва прехраната с продажба на прахосмукачки.

— Неприятна работа — отбеляза Радър, колкото да каже нещо; явно беше от хората, които не знаят какво да правят, когато са разстроени, и говорят, опасявайки се, че мълчанието ще засили още повече скръбта. — Неведнъж предлагах да прескочим дотук. Живея толкова еднообразно и никога не съм идвал, нали разбивате, но… — гледаше право напред, в Даяна, без да поглежда смълчаната си съпруга; явно не беше случайно — Джоан все намираше някакво извинение. И ето сега това… изведнъж сме тук… не ми се вярва просто — очите му сякаш умолително говореха: „Даяна, кажи ми, че това е просто лоша шега.“

— Съжалявам — рече Даяна й се стори, че той трепна.

— Съжалявате ли? — обади се Джоан. — За какво има да съжалявате вие?

Това бяха първите думи, които Джоан изрече, откакто се запознаха. Гласът й нямаше нищо общо с този на Маги и това някак поуспокои Даяна.

— Аз бях най-добрата й приятелка, Джоан — каза Даяна.

— Госпожа Радър — поправи я другата; студените й сини очи дори не трепваха. — Какво знаят хора като вас — тя изрече последните думи така, както някой друг би казал „калтаци като вас“ — за приятелството… или за семейството. Не съм виждала Маги откакто напусна Сейнт Мери. Много време измина оттогава — очите й святкаха с онзи студен спокоен пламък, присъщ на някои протестанти, които изглежда никога не издаваха вътрешните си чувства. — Много време е това за две сестри. Прекалено много — Джоан пристъпи крачка напред и Даяна забеляза как съпругът й я хвана за лакътя, предугаждайки вероятно готовността й да се нахвърли към нея. — Не мога да си обясня за какво й трябваше да идва тук, какво толкова намери в тоя град. Тя не беше особено щастлив човек и може би е успяла някак да се приспособи тук. Тук никой не е щастлив. Това ми е повече от ясно. Единственото, което ви прави щастливи, е да се ядете един друг живи…

— Джоан?

Но тя хвърли на съпруга си такъв смразяващ поглед, че той мигом млъкна.

— Съгласих се Маги да бъде погребана тук, защото ми казаха, че такова било желанието й. Тя си избра да остане тук за добро или за… — Джоан не довърши мисълта си. На Даяна й се стори, че сълза като краткотраен фойерверк проблесна в ъгълчето на окото й; в следващия миг от нея нямаше и помен! — Обвинявам всички вас — гласът й беше спаднал, сякаш вихърът на чувствата го беше омотал на стегнато кълбо. — Защото всички вие я познавахте — макар да каза „всички“, много ясно се подразбираше, че има предвид Даяна. — Знаехте колко беше уязвима и въпреки това — тя почти преглътна следващите думи, — я оставихте да живее с този демон. Нищо добро не можеше да излезе от това. Само зло — и размаха пръст. — Вие я убихте! — сега шепнеше. — Вие убихте Маги! А аз… аз дори не мога да си спомня гласа й — най-сетне гласът на Джоан секна и тя цялата започна да трепери.

Радър обгърна раменете й и тя извърна лице настрани. Но до този момент очите й останаха сухи.

— Джоан — протегна ръка към нея Даяна, — госпожо Радър. Разбирам какво чувствате. Но не бъдете враждебна. Аз… ние и двете обичахме Маги.

— Не се осмелявайте да ме поучавате — отсече другата и се отдръпна от ръката на Даяна. — Нещастница такава! И вие, и всички като вас. Не ми е притрябвало вашето съчувствие. За мен то е толкова искрено, колкото и вашето понятие за приятелство.

— Все пак искам да ви кажа нещо — продължи Даяна. — Аз ценя всичките си приятели, но най-много обичах Маги. Ние с нея заедно израснахме в този град и през последните пет години сме споделяли тайните си до най-малки подробности. Няма такова нещо, което двете да не сме делили.

Джоан Радър пребледня и така се олюля назад, че съпругът й побърза да я хване, преди да се е строполила на земята. Но тази нейна реакция, очевидно плод на надигаща се омраза, подтикна Даяна да продължи:

— Да не мислите, че смъртта на Маги не ме засяга?

— Мисля, драга моя, че ви засяга толкова, колкото ви идва отвътре. Което ще рече — много малко.

— А къде бяхте вие, когато тя плачеше по цели нощи? Не вие, а аз бях тази, която я държеше в прегръдките си.

По негримираното лице на Джоан Радър избиха две петна — като две малки разтворени чадърчета.

— Нямате право да й говорите така — намеси се Радър. — Особено след като…

— Млъквай! — сряза го Джоан Радър и съпругът й звучно затвори уста. Тя се обърна към Даяна: — А вие не ме баламосвайте с вашите сантименталности. Ако на мен ми стане мъчно и захлипам на рамото ви, светица ли трябва да ви нарека? О, не, лъжете се — сухожилията на врата й бяха изхвръкнали. — Ако такава като вас сестра ми е наричала приятелка, направо ми е жал за нея.

— Джоан, моля ви… — Даяна чувстваше, че трябва да накара тази жена да я разбере. Много лесно беше да каже, че любовта й към Маги ще изтърпи каквото и да е. Но това бе единствената сестра на Маги — семейството й. Мисълта да бъде отхвърлена така грубо от нея изпълни Даяна с пъплещ ужас, който тя не можеше нито да преодолее, нито да определи. — Не искам да споря с вас. Ние и двете обичахме Маги. Това е напълно достатъчно, да ни свърже…

— Да ни свърже? — последва странна въздишка; в гласа й се долавяше истерична нотка. — Ние двете нямаме нищо общо — тя тръсна глава към съпруга си: — Хайде! — не се обръщаше към него по име. — Нашето място не е тук.

Даяна ги проследи с поглед, докато се отдалечаваха; сърцето й се сви и тя си каза: „Съжалявам, Маги.“

Когато се обърна, видя, че на няколко крачки от нея са застанали Крис и групата му. Лицето на Крис изглеждаше изпито и измършавяло. Тай, която стоеше между него и Найджъл, беше вплела дългите си пръсти в ръката на Крис. Докато Даяна ги наблюдаваше, онази извърна глава и каза нещо в ухото му.

— Искам да ида да видя как е Крис — обърна се Даяна към Рубънс.

Той я погледна и отвърна:

— Върви — гласът му беше рязък.

— Няма ли да дойдеш с мен? — тя докосна ръката му.

— Иди ти — повтори той малко по-меко.

— Не се дръж така, Рубънс — прошепна Даяна, — поне тук и в този момент. Недей! Моля те.

— Нали те придружих дотук — рече той, но не грубо. — Сега продължавай сама. Не искам да имам нищо общо с тия хора.

В думите му като че ли се долавяше някакъв намек и тя го подкани:

— Хайде, скъпи. Защо не се доизкажеш?

— Не ревнувам, ако това си мислиш.

— Точно това си мисля — отвърна тя с тъжна усмивка; обърна се и тръгна бавно по току-що окосената трева.

Уханието й напомни за разхвърляните стари къщи в Кейп, за косачката, която я будеше призори със своето пърпорене, за горещите августовски дни в разгара на лятото, за разнасяната от вятъра тежка миризма на миди, струпани накуп под сянка, и за бащиното й лице, надвесено над нея, приветливо, грейнало от слънце и сол. Даяна затвори очи и прехапа устни; усети как пулсът й силно тупти в слепоочията. В нея закрещя глас, жален и отчаян, и тя изведнъж усети вкус на гума в устата си, толкова противен, че й се повдигна.

— Виж ти! — разнесе се гласът на Тай с особеното и английско произношение. — Днес примадоната не е много в настроение.

Даяна отвори очи. Тай беше единствената, която не беше облечена в тъмни дрехи за погребението. Напротив, като че ли специално бе избрала костюм с цвят на праскова и с цепка на полата, чорапи с ръб и червени обувки с много високи токчета. Беше си сложила рубинена огърлица и подходящи към нея обици. Изглеждаше като нагласена за рекламни снимки.

Даяна подмина забележката на Тай и попита:

— Как си, Крис?

— Много е добре — отвърна Тай, преди още Крис да е отворил уста. — Особено откакто е при нас.

— Мислех да поостане известно време сам — отвърна Даяна, чудейки се на себе си от къде на къде се почувства длъжна да обяснява постъпките си. — Той имаше нужда от почивка.

— О, да — отвърна Тай. — Почивка! В твоя дом! Колко алтруистично от твоя страна — тя се усмихна самодоволно; Найджъл направи същото. Тай издаде брадичка напред. — Какво, не ти ли е достатъчен продуцентът?

— За какво говориш?

— Говоря за теб и Крис — злобно отвърна Тай. — Всички знаем какво ставаше… колко страдаше Маги от това.

— Ти не си добре! — рече Даяна, но в същия момент си спомни за последния си телефонен разговор с Маги. Ето кой й беше пуснал тази муха.

— Маги беше аутсайдер — изсъска Тай, — каквато си и ти. Тя се опитваше да пробие там, където не й беше мястото — Тай разпери ръка с длан нагоре, сякаш предлагаше нейната празнота. — И ето къде лежи сега — после едва ли не през смях допълни: — Тя умря заради греховете си.

— Грехове ли? Какви грехове? — Даяна потърси с поглед очите на Крис. — Какви ги приказва тя?

— Магия — отвърна Тай. — Черна магия. Маги се мъчеше да разкъса нашия вътрешен кръг.

В този момент зад гърба им се чу шум от боричкане. Силка бе хванал един от репортерите, който безсилно се съпротивляваше. След това грабна камерата му и я метна към дънера на близкото дърво. Тя се разби и смачканият филм заподскача по земята като детска играчка. Найджъл се обърна да види какво става, Тай не помръдна. Крис усърдно изучаваше върховете на ботушите си.

Силка предаде мъжа на охраната и се върна при групата. Когато погледът му срещна очите на Даяна, той сякаш й каза: „Предупредих те за Тай.“

— Свърши ли? — попита Тай и след като Найджъл кимна, продължи: — Крис те харесва, Найджъл също. Не повтаряй грешката на своята приятелка. Това, което става между нас, не те засяга. Не се набърквай.

— Да не се набърквам ли? — учуди се Даяна. — По тя ми беше приятелка. Как няма да се набърквам?

Тай отвори уста да каже нещо, но в този момент се приближи Боунстийл, хвана Даяна за ръката и рече:

— Време е. Аз ще ви придружа.

Наоколо се възцари тягостна, неестествена тишина. Хората се разделиха на групи — поток от черно и бяло. Като че ли всички участваха в някаква чудовищна игра, като че ли единственото, което им бе останало в живота, което ги поддържаше живи, беше тази стръв да се преследват и измъчват взаимно. В съзнанието на Даяна изплуваха думите на Джоан: „Единственото, което ви прави щастливи, е да се ядете един друг.“ Не, възпротиви се мислено Даяна, това не е вярно. Ние не сме такива. Аз не съм такава. Някога можех и да стана като майка си, точно такава. Но се опазих.

Тя погледна още веднъж през рамото на Тай. Видя, че Силка я наблюдава. Той сложи показалец напреки на устните си и го задържа до момента, в който Боунстийл я обърна и я заведе обратно при Рубънс.

— Искам да говоря с вас — тихо каза тя.

— Не тук — отвърна Боунстийл. — И не сега — от ехото на собствените й думи я побиха ледени тръпки. — Все още не мога да ви кажа нищо.

— Можете, можете…

Ала те бяха вече при Рубънс; Боунстийл я остави и застана до Радърови. Даяна предположи, че той им се е обадил да ги извести.

Свещеникът започна опелото. Церемонията вървеше вяло и бездушно. Свещеникът изобщо не познаваше Маги, а говореше така, сякаш тя принадлежеше към енорията му от дете. Вероятно Джоан се е срещнала с него преди това и му е казала по-съществените подробности от живота на Маги.

Междувременно Даяна дойде до заключението, че Рубънс е прав — погребенията не се правеха за мъртвите, а за живите, защото тук нямаше и следа от жената, която беше Маги. Имаше само кръг от овални лица, изразяващи различна степен на скръб.

Най-сетне двама грубовати мъже спуснаха ковчега в земята като държаха яките въжета. Повече от един човек се погребва тук сега, помисли Даяна с очи, пълни със сълзи и с разкъсвано от мъка сърце. Джоан се отдели от съпруга си и с вдървени крака пристъпи до гроба. Докато свещеникът говореше с напевния си глас: „Пепел при пепел, прах при прах“, тя се наведе и взе в шепата си от рохкавата пръст. Изглеждаше съвършено сама, чак плашещо сама. Изправи се и за момент остана на място скована и неподвижна. Тай се обърна и каза нещо на Найджъл. С рязък жест Джоан протегна ръка напред и разтвори шепата си — пръстта се посипа върху лъскавия капак на ковчега като черен дъжд.

[1] Презрително наименование на живущите в САЩ испанскоговорящи от Централна и Южна Америка и Карибския регион. — Б.пр. ↑

Пета глава

— Чудя се, това няма ли да спре някой ден! — възкликна една сутрин Мариън на снимачната площадка.

— Кое да спре? — попита Даяна.

Той разгърна броя на „Манчестър Гардиън“, който получаваше всеки ден с въздушна поща. Мариън обираше да е в течение на новините от родината си. „Американските вестници“, роптаеше той от време на време, „не знаят как да поднасят новините от света“. А всъщност жадуваше да научи новините предимно от Англия.

Той погледна Даяна иззад ръба на тънката порцеланова чаша с прясно запарен чай — комбинация от английски и дарджилинг, който бе купил от един магазин в Белгрейвия.

— Войната между англичаните и ирландците — поясни бавно. — Между Англиканската църква и католиците — отпи глътка и продължи: — Не мога да я приема и това е! Ето един пример — и той посочи с пръст колонка от вестника. — Преди около три седмици в Белфаст имало страхотно нападение. Тук пише, че било организирано от Шон Туми, патриарха на северо-ирландските протестанти — лицето му се изкриви от отвращение. — Обикновено англичаните вършат мръсната работа; те нахлуват в Андитаун и залавят заподозрените момчета от ИРА. Истинска кървава баня — заклати глава.

— Но това продължава вече толкова време.

— Точно така! — остави шумно трофейната си чаша. — И докъде ни води всичко това, питам! Кръв и все повече кръв. Разбити семейства. Скръб и отчаяние — побутна чашата си. — Сега нали разбираш защо правя нашия филм. За да покажа пълното безумие от цялата тая работа — той перна вестника с опакото на ръката си и страниците му политнаха към пода като птици с прекършени крила. — Уф! И аз не знам защо продължавам да си пълня главата с тези глупости!

На другата сутрин, обаче, Мариън отново седеше пред чая си и преглеждаше вестника, сякаш нищо не се бе случило.

Ел-Калаам бе клекнал на пода до Джеймс, до който стоеше Малагес. Разучаваха плана на вилата и околностите й — обсъждаха всеки парцел.

— Повече от сигурно е, че хората им няма да дойдат тук скоро — каза Ел-Калаам. — Трябва да внимаваме да няма подрънкваме на нашите оръжия. Не е желателно да бъдем изненадани на този последен етап, нали? — пръстът му се движеше по един почти правоъгълен участък от картата. — Сега Мустафа се намира тук. Иди да провериш дали всичко е наред.

Малагес кимна и безмълвно се отдалечи. По пътя се размина с Ръд и англичанина, които вървяха по коридора и носеха вратата на банята. Зад тях Феси ги побутваше и ги остави на мира едва когато я облегнаха на стената.

Ел-Калаам вдигна поглед към Джеймс.

— Ти никак не ми изглеждаш добре, приятелю. Рита! — извика той. — Да се донесе вода тук. Не се отделяй от жена му.

След малко се появи Сюзън с чаша вода в ръка. Гримът й се бе изтрил, поддържаната й доскоро коса бе в безпорядък. Ел-Калаам й заповяда да коленичи пред него; тя се подчини.

— Виждаш ли колко е лесно — рече той на Джеймс. — Те са родени да изпълняват заповеди — даде знак с глава на Сюзън и тя поднесе чашата към устните на Джеймс.

— Как стана тъй — заинтересува се Хедър, докато бъркаше супата, че те прие в отряда си? Очевидно той мрази жените.

— Не ги мрази — с нотка на защита отвърна Рита. — Просто не ги уважава. Между мъжете и жените има разлика, защото изпълняват различни функции в живота.

— Аз не виждам никаква разлика.

— Глупаво е, че дори разговарям с теб. Млъквай и си гледай супата.

Хедър извърна глава.

— Ето, това вече не разбирам. А част от ролята на революционера била да те накара да го разбереш.

Рита хвърли поглед зад гърба на Хедър и заговори:

— Когато израелците убиха мъжа ми при едно нападение, разбрах, че повече не мога да бъда… не мога да изпълнявам функциите на жена. Вероятно част от мен загина заедно с него.

Хедър се обърна и я погледна в лицето. Рита продължи:

— В главата си имах само една мисъл. Взех автоматичния пистолет на брат ми и минах през границата в Израел.

— Сама? — удиви се Хедър. — Без никого?

— Нищо не помня. Освен че по едно време нечии ръце ме издърпаха от труповете — после ми казаха, не били три тела, но кълна се, изобщо не ги познавах. Оказа се, че Ел-Калаам ме е издърпал. В мен още бушуваше мисълта за отмъщение, той ме изведе в пустинята и ме остави да изпразня оръжието си. След като свърших, ме покани да се присъединя към тях. — Рита обърна глава и тихо додаде: — Аз не съм като другите — взе залък от кухненския плот и го сдъвка. — Полумъртва съм — посочи с глава към печката: — Ще загориш супата — гласът й прозвуча като свистене на камшик.

— Грешиш по отношение на жените — обади се Джеймс, както бе облегнат на библиотечния шкаф.

— В нищо не греша — отвърна Ел-Калаам и запали пура.

— В това отношение грешиш — настоя Джеймс. — Не познаваш Хедър.

Ел-Калаам изсумтя и извади пурата от устата си.

— Не ми и трябва. И тя е като оная тъмнокосата — той погледна към Сюзън. — Хайде, изчезвай. Не виждаш ли, че повече нямаш работа тук — Сюзън се върна в кухнята и мъжът продължи: — Всички западнячки са еднакви. Нищо не знаят, не мислят, само плямпат — и имитира отваряне на уста с пръстите на ръката си.

— Искаш ли да се хванем на бас, че не е така? — очите на Джеймс се оживиха.

— Не се хващам на бас — отвърна Ел-Калаам. — Дори и с равностойни на мен хора — всмукна от пурата си и погледна към Джеймс; след малко попита: — И какво толкова умее да прави жена ти?

— Умее да стреля.

Лицето на Ел-Калаам просветна в усмивка; той тръсна глава назад и каза през смях:

— О, щастливец си ти. Добре, че не приех баса.

— Значи си страхливец.

Усмивката изчезна от лицето на Ел-Калаам, изразът му стана заплашително мрачен. Тялото му се напрегна, ръцете се свиха в юмруци. След малко гневът му премина и тон възвърна усмивката си.

— Искаш да ме засегнеш, ама няма да стане. Няма да клъвна.

Появи се Рита и обяви:

— Яденето е готово.

— Брюнетката да нахрани Феси и другите — нареди Ел-Калаам и отмести поглед към Джеймс. — Жена ти ще обслужи мен, а после теб.

— Ами Малагес?

— Той ще яде, като се върне. Не искам никой да напуска вилата в този момент.

Хедър излезе от кухнята с поднос, върху който димяха задушени зеленчуци. Ел-Калаам й махна с ръка да се приближи до него.

— На колене! — заповяда й той.

Тя се поколеба за миг и изпълни нареждането му.

Ел-Калаам започна бавно да поема храната. Ползваше само дясната си ръка.

— Не ме зяпай, докато ям — сопна й се той.

След малко от кухнята се появи Сюзън, следвана от Рита. Двете прекосиха стаята и отидоха при Феси, който седеше при останалите мъже от отряда. В този момент вратата се отвори и влезе Малагес. Ел-Калаам вдигна поглед. Мъжът рязко кимна и Ел-Калаам се наведе отново над чинията си.

— Ами мъжът ми? — обади се Хедър.

— Какво мъжът ти?

— И той трябва да яде.

Ел-Калаам бръкна в чинията, бавно взе с два пръста парче зеленчук и внимателно го пъхна в устата на Джеймс. Джеймс се опита да го сдъвче. Залъкът падна в скута му.

— Видя ли? — вдиша рамене Ел-Калаам. — Не му понася. Изобщо не му понася.

— Той има нужда от течности. Направила съм супа.

Ел-Калаам не й обърна внимание и заговори на Джеймс:

— Моля за извинение — иронично каза той. — Тя излезе прав. Тя наистина умеела да прави нещо — Джеймс обаче не продумваше и онзи се обърна отново към Хедър: — Мъжът ти ми каза, че си можела да стреляш.

— Да — отвърна Хедър, — мога.

Ел-Калаам се изсмя.

— И по какво стреляш? По книжни мишени? По патици в езеро? Или може би си стрелец на зайци? О, да — продължи той тържествуващо, — виждам го в очите ти — умееш да държиш оръжие — отмести подноса с храна с гримаса на отвращение. — Иди да сервираш на Рита. Като свършиш, можеш да донесеш на мъжа си от супата, която си приготвила — той се изправи на крака. — Стига да може да я задържи в устата си.

Отиде до телефона и набра номер.

— Министър-председателят — каза Ел-Калаам в слушалката. — Вече наближава три сутринта, Пирате. Колко е часът при вас? — заслуша се за момент, лицето му помръкна. — Всъщност какво ме интересуват вашите проблеми! Дали задачата е трудна или лесна, за мен няма никакво значение. Нашите палестински братя трябва да бъдат освободени днес до шест след обяд. Ако ли не… Помниш твоя стар приятел Бок, нали, Пирате? И още как? Иначе защо ще пращаш дъщеря си тук? Вие с Бок отдавна се знаете, много отдавна. Още навремето, в Европа. Всичко знаем за тогава. Не би поверил дъщеря си на никого друг, нали така? — гласът му прегракна от ярост. — Е, надявам се, имаш снимка на твоя приятел Бок, Пирате. Тогава бъди нащрек за него. Защото ако нашите братя не бъдат освободени до шест часа, неговата снимка ще ти трябва, за да можеш да го разпознаеш.

Ел-Калаам с трясък затвори слушалката и се обърна към Малагес.

— Той си мисли, че нищо няма да изкопчим от него, ама ще има да взема — ръцете му се свиха в юмрук. — Нищо човешко няма в тия проклети израелци — въздъхна дълбоко. — Имат нужда от добър урок. Малагес, доведи Бок. Феси, знаеш с какво да се заемеш — той се спря и дръпна Хедър към себе си. — Ела!

— Къде отиваме?

Ел-Калаам не й отговори. Поведе я покрай коридора, покрай банята със свалената врата до една стая в другия край на къщата. Преди Бок ползваше този апартамент, сега обаче похитителите го бяха превърнали в нещо друго.

Прозорците бяха заковани с дъски, огромното легло беше облегнато на тях. Никаква светлина не проникваше в стаята. Беше оставена само една лампа. Абажурът й бе махнат и крушката светеше ярко. Хедър примижа. Ел-Калаам я дръпна настрана, за да вкарат Бок. Малагес го остави насред стаята.

Бок стоеше с вързани за един дървен стол прасци. Всички мълчаливо изчакаха да дойде Феси. След малко той влезе и затвори вратата. На рамото му висеше нещо като навит градински маркуч. Единият му край беше затъкнат с меден струйник, а другият — с резбовано гнездо от същия метал.

— Знам, че си чудесен обществен говорител — заговори Ел-Калаам, обръщайки се към Бок. — Това не е присъщо за един индустриалец. Капиталистите често са прекалено заети да издават заповеди и да се тъпчат със скъпа храна, нали? — той килна глава настрани. — Само че човек, който живее на гърба на бедните, трябва да знае как да говори с тях. Поне това.

— Някога и аз бях беден — каза Бок. — Знам какво означава.

— Аха! Да, наистина — разпери ръце Ел-Калаам и се захили. — Значи всичко това е за бедните. О, напълно го вярвам — гласът му изведнъж се промени и очите му се свиха до тънки цепки. — Е, добре, Бок, сега ще трябва да изнесеш реч. Ще убедиш твоя стар приятел, министър-председателя, колко е безразсъден. Разправя ми, че нещата щели да се позабавят; в Ерусалим имало много политически фракции, чиито искания трябвало да се удовлетворят.

— Той е прав.

— Да не би да ме вземаш за глупак? Мислиш ли, че не знам кой управлява Ерусалим? Ако Пирата нареди да бъдат освободени нашите братя, това ще стане. Неговият инат е истинско безумие. Той цени твоя живот, цени и живота на дъщеря си, нали?

— Повече цени благосъстоянието на страната си — рече Бок.

— Думи на истински ционист! — изкрещя Ел-Калаам. — Но това е действителният живот, драги ми заблуден Бок, а не, хвала на Аллаха, празните надежди, с които някои евреи ви карат да живеете. Решенията за живот и смърт ще бъдат взети тук през следващите осемнайсет часа. Част от отговорността за това, което ще се случи или не, ще падне върху теб.

— Ние, евреите, сме вземали решения за живот и смърт в продължение на шест хиляди години — отвърна Бок. — Добре зная какво правя. Няма смисъл да говориш повече. Просто ще трябва да продължиш без мен.

— Умен евреин — презрително рече Ел-Калаам. — Много умен — и насочи показалец към гърдите на Бок. — Много е просто това, което ти представляваш. Сега ще видиш. И ще запомниш този разговор. Ще има да ме молиш да те пратя да изпълниш заповедта ми — лицето му беше съвсем близо до Бок. — Да, ще видиш как ще ме молиш.

Той се обърна към Феси:

— Иди да го сложиш.

Феси изчезна в банята; през отворената й врата долетяха слаби звуци. Феси отново се появи и рязко кимна.

— Малагес! — отново изкомандва Ел-Калаам.

Широкоплещестият мъж развърза шнура от глезените на Бок.

— Настани то да седне.

Малагес ръгна дръжката на оръжието си в рамото на Бок. Индустриалецът изстена и се тръшна на стола.

— Така е по-добре.

Малагес върза китките му зад дървената облегалка на стола.

— Готови!

Феси свали струйника от маркуча на гърба си и го доближи до лицето на Бок.

— Ти си препълнен от ционистки идеи — с леден глас каза Ел-Калаам. — Сега ще видиш как ще се почувстваш препълнен с нещо друго.

Очите на Бок се преместиха от него към струйника в ръката на Феси.

— Виждал ли си удавник, Бок? Предполагам, че да. По времето, когато беше в Европа, а? Подпухналите тела. И зловонието. Поглеждаш към лицето на най-добрия си приятел и не можеш да го познаеш — той се вгледа в потното лице на Бок. — Да, видя удавниците и си помисли: „Добре, че са други, а не аз“, нали, Бок? Е, сега ще почувстваш как е, когато ти се давиш. А накрая ще правиш това, което аз поискам.

Бок скръцна със зъби. По брадичката му изби пот.

— Никога!

Ел-Калаам протегна ръка и прищипа ноздрите на Бок. Последният се опита да отдръпне глава, ала Ел-Калаам го държеше здраво. След малко Бок отвори уста, за да си поеме дъх и Феси напъха медния струйник в нея.

— Никога не казвай никога, Бок — рече Ел-Калаам, без да пуска носа му.

Феси напъхваше маркуча все по-навътре в устата на Бок; очите на Бок се разшириха, започна да му се повръща. Опита да се изправи в стола, очите му се пълнеха със сълзи. От устата му, доколкото позволяваше маркуча, се изтръгна ужасен вик, подобен на мучене.

— Гадно е, нали, Бок? — попита го Ел-Калаам. — Гадно е да се чувстваш толкова безпомощен.

Бок въртеше очи като обезумял, след малко започна да трепери — първо краката, после бедрата и накрая цялото му тяло. Хедър забеляза и конвулсиите на вратните му жили.

— Какво жалко създание си, Бок. Но това е типично за расата ви — продължи Ел-Калаам.

— Какво ще правите с него? Ще го задушите — обади се Хедър.

Без да я поглежда, Ел-Калаам рече:

— Напълни го с вода, Феси, но не много бързо. Нека по-дълго да наблюдаваме резултата. Така ще е по-убедително.

— Изтезанието.

Ел–Калаам вдигна рамене.

— Това е просто дума. Жените са по думите. Мъжете действат. Важни са резултатите. Човек винаги трябва да жертва нещо, за да получи онова, което иска. В сегашния случай…

— Значи ти пожертва човещината си — каза Хедър.

Той се извърна толкова бързо, че тя нямаше време да се отдръпне, за да избегне удара в лицето.

— Ти ли ще ми говориш за човещина? — прогърмя гласът му. — Ти, която стреляш. Ловджийката на дребни животни, която убива без цел, ей тъй, за спорт. Аз убивам в защита на своя народ, на родината, за да можем да се върнем в нея. Това, което аз върша, е справедливо, докато ти… — той се изплю в краката й. — За това, което ти правиш, няма никакво извинение — обърна се и кимна с глава към Малагес: — Изведи я от тук. Да чака при брюнетката.

Във всекидневната тегнеше мъчителна тишина. Нищо не заглушаваше пресекливите викове, които долитаха от другия край на коридора, където терористите изтезаваха Бок.

След малко на вратата се появи Малагес. Вече не се чуваха никакви викове и Хедър, обгърнала с ръка Сюзън, прехапа устни, предполагайки какво е станало.

Малагес спря на прага и махна на Хедър и Сюзън.

— Вие двете, последвайте ме.

Той я чакаше, когато прекъснаха за обедна почивка. Изтощена, тя се прибра в каравана си и го завари да тършува из хладилника.

— Улики ли търсите? — попита го, когато Боунстийл се изправи и се обърна с бутилка минерална вода „Перне“ в ръка.

— Не, лимонов сок — усмихна се той.

— Закъсняхте — каза тя и затвори вратата след себе си. — Изпих всичко.

Той отвъртя капачката и отпи глътка.

— Искате ли чаша? — гласът й прозвуча язвително; беше ядосана, задето той не намери време да се срещне с нея досега.

Боунстийл махна с бутилката в ръка.

— Няма нужда. Свикнал съм да ям и пия в крачка.

Беше облечен в лек бледоморав костюм, по който нямаше нито една гънка. Даяна се почуди как ли си е позволил да си купи такъв скъп костюм с неговата заплата.

— За ченге сте много добре облечен — тя седна в едно плюшено кресло и събу обувките си.

— Така е, когато мъжът е издържан — усмихна се той. Искаше казаното да прозвучи като шега, ала синьо-сивите му очи отказаха да се засмеят — останаха мрачни и замислени; той приседна върху хладилника и продължи: — Нали искахте да говорите с мен?

— Казахте, че искате да ви помогна.

— О, да… но не смятам…

— Значи сте променили решението си.

Той отиде до прозорчето, повдигна леко пердето и погледна оживения снимачен терен навън.

— Не искам да ви замесвам.

— Защо?

Мъжът се обърна с лице към нея.

— Госпожице Уитни, глупаво звучи такъв въпрос от устата на една интелигентна дама.

— Искам да помогна с нещо.

— Признателен съм ви за това — очите му говореха друго. — Но не виждам с какво.

Тя опита друга тактика.

— Не бяхте откровен с мен оня ден.

— О, тъй ли? — не изглеждаше изненадан. — За кое?

— За кървавия знак, който открихте върху тон колоната — тя преглътна, насилвайки се да потисне ужаса, който се бе загнездил в нея.

— Това е работа на полицията, госпожице Уитни.

— Както и моя работа.

Боунстийл потърка за момент очите си. Когато заговори, гласът му звучеше монотонно като на преподавател, който или не бе подготвен, или се отегчаваше от лекцията си.

— Преди малко повече от две години, на тринайсети ноември, в северозападния край на парка „Голдън Гейт“ в Сан Франциско бе намерен трупът на двайсет и тригодишна студентка. Била е жестоко бита и обезобразена, преди да умре. Върху един камък до тялото имаше някакви очертания, които по-късно бяха определени като сабя в кръг. Впоследствие се установи също, че този знак — той умишлено употреби нейната дума — е изрисуван с кръвта на жертвата. Не бе заловен нито един заподозрян.

Боунстийл се върна при хладилника и отпи нова глътка „Перне“.

— Три месеца по-късно, пак на тринайсето число, под един от кейовете край Ембаркадеро бе открит още едни осакатен труп — на двайсет и петгодишна жена. И пак налице бе същият знак, този път изрисуван нескопосано върху вътрешната част на бедрото й.

Междувременно, преди да ни съобщят за следващата жертва — двайсет и седемгодишна манекенка, полицията в Сан Франциско повика неколцина психиатри, специалисти по криминална психопатология — Боунстийл сви презрително устни: — Книжни плъхове! Единственото им заключение беше, че убиецът щял да нападне отново след три месеца на тринайсето число. И че трябвало да бъде издебнат.

Устата на Боунстийл се изкриви нето като усмивка.

— Мръсното копеле им сви голям номер. Взе поредната си жертва през май, отново след тримесечен интервал, но този път на единайсето число — той пусна празната бутилка от минерална вода в кошчето до хладилника. — Това вбеси ченгетата от Сан Франциско. Особено след като се разбра, че трупът на манекенката е бил открит от съпругата на един полковник от армията.

После някакво журналистическо светило излезе в „Кроникъл“ със свое виждане. Използвайки знака като примка, той започна да оприличава убиеца на Модред, черния рицар от двора на крал Артур. И общественото мнение веднага реагира. Възприе прякора.

Даяна стана от мястото си.

— Какво искате?

— Сода.

— Аз ще ви дам — той клекна пред хладилника.

— Искам я много студена — допълни Даяна. — Вътре има лед.

Той взе чаша, наля содата и й я подаде.

— Откъде научихте всичко това? — Даяна искаше да провери дали ще премълчи нещо.

— Четвъртата жертва на Модред беше намерена в Ла Хабра.

— Ориндж Каунти. Доста далечко от тук. Не е ли малко извън вашата власт?

Боунстийл поклати глава.

— Донякъде аз съм като ония откачалки — психиатрите. Имам слабост към неща от този род. Само дето аз газя в лайна всеки ден, а те си седят удобно в кожените кресла и си пълнят лулите — той скръсти ръце на гърдите си. — Убийството в Ла Хабра стана в началото на миналата година. Шестата жертва бе намерена в началото на тази година в Ейнхайм. Седмата е вашата приятелка, госпожица Макдонъл — Боунстийл се изправи. — Сега разбрахте ли, че няма с какво да ни помогнете.

— На път ли сте да… го заловите?

— Модред ли? — леко се усмихна Боунстийл. — Де да знаех! Разбира се, колкото повече данни съберем, толкова по-добре за нас. Но… — той вдигна рамене — никой не знае какво още крои той, нито психиатрите, нито момчетата от Каунти, нито аз. Единствен Модред си знае. Психиатрите твърдят, че той праща някакви послания по своя налудничав начин. Но ние не сме разбрали какъв език ползва. Това е бедата.

Даяна отметна глава назад.

— И в това време жени като Маги ще загиват една след друга — очите й гневно святкаха. — Защо, по дяволите, не направите нещо?

Нямаше какво да се каже и Боунстийл замълча; без да отмества поглед от нея я остави да излее една по една горчивите си думи, докато накрая в стаичката останаха да се прокрадват само откъслечни звуци отвън — приглушен смях, пляскане на ръце, удар на метал в метал, припалване на автомобилен двигател.

— Извинете ме — каза след малко Даяна и остави чашата. — Изморена съм, изнервена съм и просто не знам какво мога да направя в случая.

— За мен този случай не е просто работа.

Особената нотка в дрезгавия му, гърлен глас я накара бързо да вдигне поглед към него — тъкмо навреме, за да види гневните жълтеникави пламъчета, проблясващи дълбоко в синьо-сивите му очи. Оприличи ги на някакви светлинки, които й бяха добре познати. Тя отново го погледна, по така, сякаш го виждаше за първи път.

— Ще откриете ли Модред? — попита Даяна.

— Да, госпожице Уитни, ще го открия — той като че ли изведнъж грохна. Вероятно нямаше повече от трийсет и осем-девет години, но сега изглеждаше най-малко на петдесет. — Ще открия всичко, уверявам ви.

В думите му се криеше нещо повече. Не знаеше точно какво, но усети, че тръпки я побиха.

— Защо не ме наричаш просто Даяна, Боби?

Беше й казал, че никой не го е наричал така. Може би това беше името, което го обуздаваше.

— Добре — тихо рече той, — Даяна.

Тя му подаде ръка.

— Ще ме държиш ли в течение?

Боунстийл се пресегна да вземе чашата и я вдигна като за наздравица за двамата, „la Morte da Modred“[1]. Ледът затанцува в нея, когато той отпи глътка.

Бяха прибрали трупа на Марти — както и на другите двама — но Бейба отказа да й съобщи къде ще бъде погребан, както и в кой погребален дом в Бенсънхърст ще се състои службата.

— Ама как я мислиш, момиче — каза й той, — че можем току-така да се изтъпанчим там ли? Ами! Ти прави, к’вото ти казвам и забрави тази история, чу ли?

Даяна се опита да го послуша, ала не можа. В съзнанието й непрекъснато изплуваше изкривеното от изненада и ужас лице на Марти, залепен за стената на канцеларията; петното кръв, ярка като оперението на тропическа птица; тихото му стенание, наподобяващо воя на разгонено животно.

Тя не можеше да забрави малките жестове на внимание, с които я обсипваше — „Не мога да не ги правя, казваше й, имам трима синове, а толкова искам да имам дъщеря.“ Желанието й да му каже последно сбогом беше неудържимо, а думите на Бейба за сетен път я убедиха в пълната им изолация от съществените прояви на обществото. Лошо нещо е да си низвергнат, но си имаше и своите добри страни.

За да избие тези мисли от главата си, Даяна попита Бейба как успя да се справи с двамата мъже. Бейба обаче се разсмя чистосърдечно и й разказа за едно друго сбиване — с трима досадни бели морски пехотинци. „Човек се учи да бъде груб, момиче, заключи той, иначе като едното нищо ще изядеш тупаник. Та тия тримата го изпитаха на гърба си с моя помощ.“

Така бе нарушено пълното спокойствие на изминалите дни и нощи. Това време на чиста фантазия, когато Даяна можеше да заключи враждебността на всекидневието, на света, в чиято плът се бе срасла, беше към своя край. Вълкът вече бе на вратата; доста време тя успешно му бе преграждала пътя. Ала когато зелените листа на лятото потъмняха до ръждивокафяво и златисто, предвещавайки началото на зимата, тя отново чу вълчия вой, настоятелното драскане на тежките му лапи по дървената врата и накрая първите отломени тресчици.

Днес обаче ударите бяха само по вратата на канцеларията на Бейба. Влезе сержант Мартинес. Той изглеждаше колкото широк, толкова и висок. Но в никакъв случай не можеше да се каже, че е дебел. Нямаше врат и това създаваше впечатлението, че полицейската му униформа непрекъснато го души. Лицето му бе изградено от няколко широки плоскости, които никъде не правеха сянка. Гърбицата на широкия нос и гладките му бузи бяха гъсто посипани с лунички, а сините очи бяха толкова бледи, сякаш палещото слънце на родния му край, Пуерто Рижо, бе избелило цвета им.

Сержантът тръшна вратата след себе си и направи няколко крачки към Бейба.

— Сега трябва веднага да закарам черния ти задник в участъка.

Бейба вдигна поглед от книжата си и загледа хладнокръвно ченгето.

— Ей! — рече той след малко. — К’во правиш тук? Не ти е ред тия дни от месеца.

— Не ми се перчи, chico. Всичко се променя от днес — той направи рязко движение с ръка и големият кожен кобур на револвера му изскочи навън. — Тая проклета престрелка предизвика адско смърдене из целия полицейски район.

— Я се успокой — каза му Бейба.

Той остави работата си и сложи длани на бюрото. Вляво от него върху стената още тъмнееше петното от засъхналата кръв на Марти.

— Върви по дяволите! Ще се успокоявам! — Мартинес войнствено издаде брадичка. Веднъж Бейба бе подметнал пред Даяна, че според него ченгето е заучило този жест от стари гангстерски филми и това му придавало вид на безпощаден. — Знаеш ли, че капитанът подхвърли, че и той бил нещо замесен? — сержантът се наведе напред и главата и яките му рамене почти закриха бюрото. — Ти разбираш ли какво значи това? Madre de Dios![2]

— О, да — отвърна Бейба. — Това значи краят на твоя малък рекет тук.

В лицето на Мартинес нахлу кръв и луничките му изчезнаха.

— Моят малък рекет — бавно заговори той — е това, което крепи черния ти задник в бизнеса.

— Знам — рече Бейба със същия глас, с който бе разговарял с двамата нападатели, преди да ги просне на земята. — Май няма да се умориш да ми натякваш това.

— Да, щото имаш нужда от натякване, чер… — той изведнъж спря, но Бейба довърши думата вместо него.

— Чернилке.

— Като си с тая бяла guapa[3] — продължи другият с пресипнал глас и посочи към Даяна, — да не се мислиш за нещо повече — едва сега той даде да се разбере, че е забелязал присъствието й. — Не — заклати глава сержантът, — ти не си нищо повече от едно лайно, което от време на време трябва да изчегъртвам от подметките си. Ей това да го запомниш — изправи се. — А, и още нещо не забравяй — вече ще ми плащаш по два пъти месечно — той протегна напред ръка с шепа, свита като копито на прасе. — Хайде, плащай сега, hijo malo[4]. Денят на разплатата.

Дълго време Бейба не продумваше, дори не помръдваше. Даяна забеляза учестеното дишане на Мартинес под униформата. Гъста струйка пот се спусна по бузата, пресичайки луничавото му лице.

— Знаеш ли к’во ти е лошото, Мартинес? — заговори най подир Бейба. — Толкова дълго вече се мислиш за бял, че почваш да заучаваш похватите на белите.

— Виждаш ли тия очи, дяволски сине — и Малагес посочи своите. — Сини ли са? А? Сини са. А тази коса? Няма ни една чупка. Щото не съм чернилка.

— Не си — спокойно рече Бейба. — По-лош си от чернилка. Не правиш ли това, което ти кажат белите в полицейското, а? — той видя как сержантът се наежи. — О, да, те те подлагат на натиск да им посочиш неколцина от твоите пуерторикански гадняри, и то веднага, ама ти знаеш къде е всъщност плячката, не е ли тъй, човече? Тъй е, дума да няма.

Очите на ченгето се смалиха и потъмняха.

— Ти внимавай какво плямпаш, чернилке.

Бейба не му обърна внимание и продължи:

— Прихванал си алчността на белите, Мартинес, и ще има да тънеш в купища лайна, ако не се опомниш. Всеки от полицията е забъркан в нещо подобно, защо и ти да не си, а? Само че има разлика, човече. Белите имат мускули, с които поддържат пороците си. А ти нямаш. Ти си един кирлив пуерториканец на най-низшето стъпало в йерархията.

— El dinero[5] — гневно го подкани Мартинес. Той размаха дебелата си длан, пръстите му се свиваха и отваряха като от само себе си. — Alhora[6]!

Бейба бавно се изправи на крака и поклати глава.

— Ела в края на месеца, както досега, и ще си получиш мангизите. И не си струва да ти плащам отсега нататък.

— Ще те видя как ще се чувстваш, като те опандизя.

— Да, да — закима Бейба, — това ще бъде наистина чудесно — пуерториканско ченге взема подкуп — той облиза устни, сякаш виждаше развръзката на историята. — Ще бъде много намясто. Капитанът само чака да чуе нещо подобно, та да те изрита на улицата.

Мартинес сви ръце в юмруци. Лицето му потъмня от нахлулата кръв, той дори се разтрепери леко.

— Не, човече — тъжно поклати глава Бейба. — Ние сме вътре в тая работа заедно… ти от едната страна, аз от другата. Не искаш това да се промени, нали?

Мартинес беше на път да каже нещо, ала в последния момент само прехапа устни, удари с юмрук по бюрото и наперено излезе от стаята. Бейба въздъхна дълбоко, седна отново и сплете пръсти на тила си. Завъртя стола, за да се обърне към Даяна и вдигна огромните си рамене.

— Той не е виновен, струва ми се. Белите се отнасят с него като с боклукчийска торба. Никога не позволявай да се отнасят с теб така, момиче — Бейба извърна глава и се загледа през замрежения прозорец в замърсените фасади на сградите по 42-ра улица. — Дяволите да ги вземат, те му отнеха и последното, което имаше — гордостта.

Малко преди обяд осветителният кран падна и едва не преби трима от снимачния екип. Артистите бяха освободени за останалата половина от деня.

Даяна и Ясмин оставиха побеснелия Мариън на терена. Нагласяването на необходимото осветление му бе отнело пет часа. „Махайте се от тук, всички до един!“, беше изкрещял той, но не злобно. Готвеше се да излее яда си върху техниците и не искаше никой друг да присъства на това наказание. Снимачният екип и актьорският състав работеха неуморно за него и той на свой ред беше изключително търпелив с тях.

Денят беше мъглив, въздухът — тежък и влажен, изпълнен с мръсотия, която полепваше по кожата. Даяна изпита нужда да бъде на брега на океана; градът с целият си пищен простор й действаше потискащо.

Но небето над плажа на Малибу беше кристалночисто — типично за климата на Лос Анджелис, помисли си тя. Когато времето тук беше противно, в Бевърли Хилс грееше слънце и обратното.

Даяна остави колата на паркинга встрани от пътя, двете се съблякоха по бельо и заплуваха към яхтата на Рубънс.

— Завиждам ти — каза Ясмин, докато подсушаваше косата си с кърпа. Палубата се полюшваше леко под голите им крака. — Наистина ти завиждам — тя разпери мургави ръце. — За всичко това, което имаш… както и за Рубънс. Предполагам, че то ти пълни душата.

Огромните й тъмни очи бяха помръкнали. Даяна долови твърдия напор на големите й гърди под сутиена с телесен цвят. Изведнъж топла вълна обля горната част на бедрата й и това я подсети за Луси — ореолът от червена коса, излетите гърди и те двете сами в стаята. Престани!, заповяда си Даяна мислено и обърна глава. Страните й пламнаха от срам, който тя не успя нито да си обясни, нито да проумее.

— Запомни едно — говореше Ясмин, — то се отнася и за мен: славата отлита бързо — смехът й отекна малко пресилено звучно.

Даяна не каза нищо; подсушаваше косата си, зареяла мисли някъде далеч. Тук бризът бръснеше остро. Гребените на вълните грабваха слънчевите лъчи и ги навиваха като чилета платна прежда. Прииска й се да яхне тези вълни и да се понесе навътре в дълбокото. Почувства топла длан на рамото си и подскочи като ужилена. Силна тръпка премина по гърба й и стихна.

— Даяна, добре ли си?

Усети лекото ухание на Ясмин до себе си и за миг затвори очи, ноздрите й се разшириха. Когато се обърна към нея, лицето й бе напълно спокойно. Усмихна се.

— Разбира се — излъга Даяна. — Просто си мислех, че ако се вгледам нататък, ще видя къщата на Крис и Маги.

Ясмин не отдръпна ръка; разстоянието между тях се изпълваше с топлина.

— Не бива да мислиш за това — каза тя. — Не бива да обременяваш съзнанието си с такива тъжни мисли — Ясмин сложи на рамото й и другата си ръка и обърна Даяна към себе си, с гръб към залива, където се намираше къщата.

Даяна оглеждаше лицето на Ясмин; в този момент то беше изключително нежно, живо, изпълнено със състрадание, каквото никой мъж не можеше да изрази.

— Сега ти е нужно да бъдеш силна. Слабостта не е утеха. Ние продължаваме. Ние живеем. Само това има значение.

При тези нейни думи Даяна усети, че коленете й омекват. Същото чувство, каквото бе изпитала навремето в колежа в една душна нощ през май, в седмицата на последния и изпит. Беше се видяла с Джейсън, брата на Луси — златокосо момче с тяло от мускули и жили. Бяха се зарекли да не се срещат, докато не мине таза трескава седмица, но дори притеснението за последния изпит не можа да угаси страстта им.

Една вечер, докато Луси учеше при приятелка, Джейсън се вмъкна при Даяна. Никога преди той не бе я дарявал с толкова вълнуващи любовни моменти, никога и тя не бе изпитвала такава силна страст към него както онази нощ. Точно тогава, когато бе проникнал дълбоко в нея, Даяна чу вратата на спалнята да се отваря и сред възбудените им стонове долови тихи стъпки на боси крака. Усети присъствието на нечие друго тяло в леглото до тях.

После непрекъснато уверяваше себе си, че почти не е съзнавала какво става, че по-голямата част от нея е тънела в неизразимо чувствена наслада. Тя усети как нежни ръце галят гърба й по начин, който я разтопи от удоволствие, спускат се спираловидно надолу към задните й части, спират за момент върху тях и бавно разделят двете половинки; дълги пръсти се провират във влажната гънка и започват да се плъзгат нагоре-надолу, нагоре-надолу в такт с все по-властните тласъци на Джейсън.

Изстена извън себе си от удоволствие и точно тогава две гърди се притиснаха в гърба й, отърквайки твърдите си зърна в кожата й. Тя се отдръпна от устните на Джейсън, извърна глава и видя лъсналото лице на Луси, пламнало от похот. Беше толкова близо до нейното, че само с едно леко навеждане на главата устните на момичето се сляха с нейните. Хлъзгавият език на Луси, горещият й запъхтян дъх в устата на Даяна надхвърлиха границата на допустимата близост. Даяна потрепери от това чувство. И реакцията на тялото й я накара да се осъзнае. Боже мой, ужаси се тя, какво правя?

С лек вик се отскубна от впитите в нея устни на Луси, от парещите зърна на гърдите й, обгърна с пръсти основата на твърдия пенис на Джейсън и го изтръгна от себе си. Момчето изстена и тя усети как членът му започна конвулсивно да потръпва в ръката й.

— Не! — извика тя. — Не, не, не! — скочи от омоталите се чаршафи и побягна от стаята; дланите й бяха горещи и лепкави от първата струя на оргазма му.

Сега, спомняйки си отново преживяното в онази нощ, Даяна изпита срам. Не толкова, че се бе случило, а от мисълта, че бе видяла кой се промъква в леглото й — бе видяла и бе поискала това да стане.

Тя гневно се отдръпна от ръцете на Ясмин.

— Така! — възкликна Ясмин, разбрала погрешно постъпката й. — Гневът е за предпочитане пред сълзите.

— Вече престанах да плача — заяви Даяна с глас, който бе чужд и за собствените й уши, — за когото и да било.

Ясмин се приближи и застана до нея. Двете се загледаха в дълбините на Тихия океан.

— Останало ли е нещо, за което да плачем? — тихо заговори Ясмин. — И ти, и аз — тя задърпа краищата на хавлиената кърпа, метната около врата й. — Всичко остана в миналото… цялата гадост и мръсотия. И миналото е забравено — от гърдите й се изтръгна въздишка. — То се помни само при Стената.

Даяна се обърна и я погледна озадачена.

— О, имам предвид — побърза да уточни Ясмин — Стената на плача. Не се изненадвай толкова. Аз съм наполовина израелка — сефардинка[7], затова кожата ми е тъмна. Майка ми е французойка със светла кожа и коса. При Стената на плача в Ерусалим мъченическата история на евреите се помни и почита — тя облегна лакти върху лъскавия дървен парапет. В тази поза сочните й гърди натежаха надолу, задните й части се стегнаха и опънаха прозрачната коприна на пликчетата. Даяна почувства главата си леко замаяна.

— Отрано се научих — говореше Ясмин — да знам какво искам и да го получавам… с всички средства. Ние, израелците сме жилави хора.

— Тогава защо изпитваш угризение към Джордж? — остро подхвърли Даяна. — Ти получи това, което искаше — усещаше, че се ядосва повече на себе си.

Дори и да се беше засегнала, Ясмин с нищо не го показа.

— Проявявам човещина, нищо повече — усмихна се тя. — Баща ми е много човечен. Каза ми, че е станал такъв, след като са го накарали насила да убива врагове по време на войната.

— Как мислиш, би ли го направил отново? — попита Даяна. — Имам предвид да убива?

— Да — без колебание отвърна Ясмин. — Защото това означава, че ще брани родината ни. Но има и нещо друго, в нашето време на конфронтация въпросът се свежда не до човечност, а до оцеляване.

Даяна си спомни за Жан-Карлос и за отговора му, когато го бе попитала как е избягал от Моро Касъл. „Наложи се да се преборя с караула“, каза й той без капка гордост. „Предостави ми се възможност и трябваше незабавно да действам. Имай предвид, че ставаше дума за части от секундата. Нямах време за размисъл. И ето до какво заключение стигнах тогава: организмът притежава волята да оцелее. Тя е по-силна от всичко. Сега не говоря за дълг или героизъм. Това са различни неща, коренно различни. Описвам ти момента точно преди смъртта. Моята собствена смърт. Организмът има воля и тя му позволява да пусне в ход цялата си находчивост. Аз бях капнал и, ако се бях оставил умората да ме надвие, щях да съм мъртъв още същия ден. Да не използвам предоставената ми възможност, щеше да бъде истинска лудост. Нямаше място за проява на човечност. Никакво! Отстъпих контрола над тялото си на животинското в мен. Оставих го то да поеме грижата за мен и то го стори. И ти, Даяна, трябва да се научиш на същото нещо. Трябва да се научиш да не се боиш от тази част в себе си.“

— Не зная дали ще мога — беше му отвърнала тя, спомняйки си колко безсилна беше навремето.

— Ще видим, ще видим — каза й Жан-Карлос, боцвайки я с белязания си показалец по носа.

— Ясмин…

Жената обърна глава, синкаво-черната й коса се развя от вятъра и бръсна базата на Даяна.

— Да?

Даяна насмалко щеше да й зададе въпрос — същия, който със сигурност искаше да зададе и на Луси. Тогава не можа, не можа и този път. Още не се бе отърсила от сковаващия я страх. Не беше способна да приеме тази част от себе си — тя щеше да я кара да отстъпва прекалено много. Какво ли ще стане с мен, помисли си тя, какво ли ще ми се случи, ако запитам Ясмин: Ще дойдеш ли с мен в леглото? Тя избърса чело с края на кърпата и вместо това предложи:

— Искаш ли да хапнем нещо? Можем да си направим сандвичи.

Обаче се оказа, че в каютата й е още по-мъчително — помещенията бяха толкова тесни. Осезателно чувстваше всяко завъртане на мургавите рамене на Ясмин, на гъвкавото й тяло, на леко заобления корем и топлината, която сякаш струеше от триъгълника между краката й; а неговата издутина беше толкова забележима, че се набиваше в очи, когато Ясмин седеше, движеше се или стоеше изправена.

— Ще ти кажа нещо, което ме озадачи — заговори Даяна, за да избие сексуалните си мисли от главата. — Нали помниш един ден, когато Крис дойде и ме взе от снимки?

Ясмин кимна и продължи да маже горчица върху дебел резен пшеничен хляб; постави отгоре листо маруля, парче домат и направи сандвич.

— Е, по време на обяда на масата ни се появи някакъв стар познат на Крис. Помислих, че срещата им ще ги зарадва, но не би.

Ясмин се наведе, отвори хладилника и извади по една бира за двете. Отхапа залък от сандвича си.

— И?

— И стана бурна сцена, което ме притесни. Вярно, мъжът беше много заядлив, но още преди да се стигне дотам, останах с впечатлението, че Крис не иска да има нищо общо с него.

— Сигурно никога не му е бил приятен — каза Ясмин и отвори бирата си.

— Не, нищо подобно. Сега започвам да си го обяснявам. Изглежда хората от твоето минало ти напомнят какъв си бил тогава и това по някакъв начин омаловажава стойността на нещото, което си станал после. Хората са като котвите: можеш да доплуваш до тях в трудни моменти, но тогава те биха могли и да те повлекат надолу.

— Е, но вкусовете ти се променят, започваш да се движиш в други среди.

— Да, това е само част от живота.

Даяна започна да разбира колко по-различна от Маги е Ясмин. В спомените й за Маги сега преобладаваха хленченията, безсилието, несигурността. Отново почувства безкрайното нещастие на Маги като хладен полъх, повял от гроба. Ясмин беше престанала да се храни и наблюдаваше внимателно Даяна.

— Така е.

Без да отмества поглед тя бръкна с дългите си пръсти в буркана със зелени маслини. Ноктите й потракнаха в стъклото, докато вадеше зърното бахар. Загриза го на мънички хапки, сякаш беше най-големият деликатес.

— Такива неща се случват, когато станеш звезда, нали? Ти също го знаеш. Случват се и на двете ни.

Ясмин взе маслина и протегна ръка през късото разстояние над масата към устата на Даяна.

— Хайде — тихо каза тя, — отваряй! — Даяна задъвка, а тя продължи да яде сандвича си. — Не, не толкова и на двете. По-скоро на теб. За теб работи Берил. За теб се прави и филмът. Не мисли, че в студиото не го усещат. Понякога те може и да са глупаци, но не са кръгли идиоти. Мисля, че Джордж пръв го разбра. Дори преди Марийк и Рубънс. „Хедър Дюел“ е нещо като локомотив. Произвежда толкова много енергия, толкова много шумотевица, че инерцията е неудържима. Затова и Берил действа тъй експедитивно. По нейна идея излезе приложението от дванайсет страници в последното „Варайъти“. Никакъв текст… само снимки — ти, аз, Джордж, та дори и Мариън. Ти, обаче, си и на първата, и на последната страница. Сценарият е журналистическа мечта.

Макар и от месеци да работеха заедно, едва сега Даяна започна да гледа на Ясмин като на личност, а не само като на актриса.

— Вероятно се чувстваш засегната.

— О, не — поклати глава Ясмин; кичур коса падна върху едното й око. — Прекалено съм прагматична за такива чувства. Знам, че с тия мои размери — тя подпря с ръце едрите си гърди и ги затръска нагоре-надолу, а Даяна почувства спазъм в стомаха си и извърна глава — никога няма да получа главна роля. Последната актриса, за която това беше възможно, бе Лорен. Но тогава и времената бяха други — Ясмин вдигна рамене и посегна към последния залък от сандвича си. — Може би — продължи след малко с пълна уста, — когато приключим снимките, ще ида в болница да ми намалят бюста — преглътна, сбърчи чело и попита: — Какво ще кажеш за това? — изчака Даяна да се обърне към нея и да срещне погледа й. — Поне малко да го намалят, от размер D на С.

Устата на Даяна беше пресъхнала, когато заговори.

— Не мисля, че трябва да променяш каквото и да е. Това си е твоето тяло. Защо трябва да го жертваш за другите?

— А ти защо искаш да бъдеш звезда? — сериозно рече Ясмин.

Даяна сведе поглед и след кратко мълчание отвърна:

— Е, добре тогава. Може и да е за добро.

— Разбира се, че ще е за добро!

— Отвратително е — гласът на Даяна беше пресипнал от гняв — да променяш външността си, за да угодиш на мъжката представа.

— Не на мъжката — каза Ясмин, — а на холивудската. Разликата е огромна.

— Както и да го погледнеш, все е гадно!

Ясмин сложи ръка върху Даянината и леко се наведе напред; очите й бяха толкова ясни, толкова искрени. Две жени една срещу друга, а между тях еднаквият им пол, една свещена връзка, но съвсем не сексуална в случая, по-скоро социологическа, а може би дори антропологическа.

— А какво ще направиш ти, Даяна, за да стигнеш до висотата на звезда? Не гори ли буйно този пламък вътре в теб? — пръстите й се впиха в ръката на Даяна, гласът й спадна до шепот: — Нима не го искаш силно?

Даяна се вгледа в очите й и като в две огледала видя собствените си отражения в миниатюрен вид.

— Искам го — кой изрече това, тя или някое от отраженията й.

Ясмин не помръдваше.

— Ами ако трябва да спиш с Рубънс, за да го постигнеш?

— Обичам Рубънс.

— Ами, ако това влиза в номера? Ако се е наложило да играеш, че уж го обичаш, за да…

— Престани! — Даяна се опита да отдръпне ръката си. — Почваш да ме плашиш.

Ала положи ли усилие да се освободи? Част от нея беше в плен. Чу думите на Бейба да проехтяват в съзнанието й: „Никога не се оставяй да се отнасят с теб така, момиче.“

— Изобщо не вярвам, че можеш да се изплашиш — с лек упрек каза Ясмин. — Струва ми се, искаш да убедиш себе си, че не си такава — тя отново стисна ръката й, но Даяна не усети никаква болка, само нещо като електрически ток, толкова по-различен от тока, който я разтърсваше, когато беше с Рубънс, че за момент й се стори дори несвойствен. — Мисля, че разбираш за какво говоря.

— Да — прошепна Даяна, — добре, така е. Бих спала с Рубънс. Но да се преструвам, че го обичам… не съм сигурна.

— Напротив, сигурна си — прикова тя поглед в Даяна. — И ти го знаеш. Ние с теб си приличаме като две капки вода, Даяна.

— Не — тръсна глава Даяна, — не го знам.

Ясмин разтърси ръката й.

— Ей, какво ти стана? Я се погледни! — сгълча я тя. — Изглеждаш толкова уплашена, цялата трепериш. От какво се страхуваш?

Стомахът на Даяна болезнено се сви.

— Не зная.

— Знаеш, знаеш — Ясмин се бе надвесила съвсем близо до нея, ухаеше силно на мускус. — Най-сетне знаеш какво искаш — тя обърна ръката на Даяна с дланта нагоре и здраво стисна пръстите й. — Сега трябва само да се протегнеш и да го вземеш — и сви ръката й в юмрук.

— Рубънс иска да уволня Монти.

— Трябва да го направиш — рече Ясмин. — Това е най-умното, което може да се направи, единственото, което може да се направи.

— Но тук става въпрос и за нещо друго.

— Направи го, Даяна.

— Става въпрос за лоялност…

— Лоялността не помага на ничия кариера. Няма да помогне и на твоята.

Даяна не каза нищо, ала душата й безмълвно закрещя: „Виждаш ли какви са, Монти? За тях ти си само един труп. За мен обаче си нещо много.“ Тя се обърна, за да скрие лице от погледа на Ясмин и се запита наум: „Какво да правя?“

Малагес заведе Хедър и Сюзън в стаята при Бок. Когато Сюзън видя какво са му сторили, тя ахна от ужас, изскубна се от ръката на Малагес и се спусна към Бок. Коленичи до него, повдигна главата му в скута си и го залюля в прегръдките си.

— Малагес — рече Ел-Калаам, — иди да наглеждаш другите отвън. Знаеш какво да правиш. Прати Рита тук.

Малагес кимна и излезе. След минути се появи Рита; пистолетът МР-40, метнат през рамо, висеше косо на гърба й. Огромните й тъмни очи святкаха и се местеха ту към Бок, ту към Сюзън.

— Ще направи ли това, което искаме?

— Много скоро — увери я Ел-Калаам. Вниманието му отново се насочи към Бок. — Махай се оттам! — нареди той на Сюзън и като видя, че тя не помръдва, направи знак на Феси.

Мъжът с очи на гризач пристъпи напред, хвана Сюзън за косата и изви главата й назад. С другата си ръка я издърпа нагоре и я изправи на крака. После я отведе настрани.

Ел-Калаам се приближи до Бок, наведе се и повдигна брадичката му. Индустриалецът смаяно го погледна с кървясалите си, замъглени очи.

— Събуди ли се, ционисте? — Ел-Калаам зашляпа бузите му, докато лицето на другия възвърна цвета си. — Е, както виждам, вече си напълно буден — вдигна поглед към Сюзън. — Твоята приятелка е тук. Реших, че няма да е лошо да сте заедно в момент като този.

— В момент като този ли? — попита Сюзън и като обезумяла замести поглед от единия към другия. — Какво още ще правите с него? — разплака се тя.

Ел-Калаам тъй зверски ощипа Бок, че онзи събра очи от болка.

— Вече е много късно за теб, Бок. Твоят инат ни принуди да преминем всички граници на приличието. Цялата отговорност за събитията пада върху теб. Ние сме невинни.

— Прекалено много кръв има вече по ръцете ви — промърмори Бок. — Прекалено много.

— Хайде стига, много се разприказва. Сега само гледай.

Бок бавно извърна глава, очите му се разшириха.

— Сюзън? — задъха се той. — Защо сте я довели? — изглеждаше дълбоко развълнуван.

— Тя ще ни помогне да направим едно малко представление.

— Не — заклати глава Бок, — не със Сюзън! Не!

— О, ама не се дръж така, Бок — рече му Ел-Калаам. — Това представление се подготвя специално за теб.

— Не — продължаваше да клати глава индустриалецът, — недейте! — гласът му стана по-силен.

Червени резки останаха по плътта на Сюзън от впитите пръсти на Феси, след като той премести ръцете си на раменете й, за да я насили да коленичи на пода. После извади пистолет и го насочи в нея. Бок едва сподавяше плача си.

— В името на Бога, престанете! — обади се Хедър.

— Млъквай! — предупреди я Ел-Калаам.

Феси бе забил поглед надолу в главата на Сюзън.

— Разбираш какво ще се случи, Бок — продължи Ел-Калаам. — Разбираш какво причиняваш на жена си със своята неотстъпчивост.

В този момент се разнесе телефонен звън. Ел-Калаам кимна с глава към Рита и жената отиде до преобърнатото легло, където се намираше апаратът. Сюзън тихо хлипаше. Феси заби пръсти в раменете й и тя извика от болка. Зад тях Рита говореше с приглушен глас в слушалката.

— Ще й се случи същото, което преживя ти. Тя ще грохне и ще припадне, а когато се свести, всичко ще почне отначало.

Феси стисна с палец и показалец врата на Сюзън.

— Ел-Калаам — беше гласът на Рита; всички се смразиха, — на телефона е министър-председателят.

Ел-Калаам не помръдна, дори не отмести поглед от противната гледка пред себе си.

— Часът е шест — тихо, но ясно продължи Рита. — Крайният срок за освобождаването на нашите братя дойде и отмина.

— Какво иска Пирата? — лицето на Ел-Калаам доби суров вид.

— Удължение на крайния срок — отвърна Рита. — Имало проблеми. Иска да говори с теб. Уверява ни, че…

— Кажи му да извади старата си снимка.

— Не искаш ли ти да… — протегна тя слушалката към него.

— Предай му това и затвори.

Рита се подчини.

Бок, който през цялото време наблюдаваше ту Сюзън, ту Ел-Калаам, изстена и отново му прилоша. Сянка на отвращение и ненавист мина през очите на Ел-Калаам, като го гледаше как се гърчи на пода.

— Той вече не ни върши никаква работа — заяви брадатият. — Абсолютно никаква. Най-много да послужи за урок на Пирата.

Посегна към тежкия 45-калибров автоматичен пистолет, прибран в кобура, който висеше на десния му хълбок, извади го и го премести в лявата си ръка. Отиде при Хедър и я избута да застане точно пред сгърченото тяло на Бок.

— Рита — прогърмя гласът му, — доближи пистолета си до главата й!

Жената отиде до Хедър и допря дулото на оръжието си в дясното й слепоочие. Хедър отвори леко уста и се разтрепери.

— Е, убийца на зайци — рече Ел-Калаам, — да те видим сега как го правиш — той постави своя пистолет върху дланта й и сви един по един пръстите й върху дръжката му. — Мъжът ти искаше да се обзаложи с мен. Каза, че си можела да стреляш. Нали си ловджийка, а? Добре. От теб сега се иска само да натиснеш спусъка — застана плътно до нея. — Я, виж! Дори не е необходимо да се прицелваш.

Хедър оглеждаше огромното оръжие в ръката си.

— Сложи си пръста на спусъка — подкани я той почти бащински. — Мъжът ти ме уверяваше, че можеш да стреляш. Нима искаш да го изкараш лъжец?

— Джеймс никога не лъже — рече Хедър и обви пръст около спусъка.

Ел-Калаам хвана цевта на пистолета, повдигна го леко и го нагласи право между очите на Бок. Хедър погледна през цевта към лъсналото от пот изправено лице на Бок. Той се бе вторачил в нея с широко отворени очи, от гърлото му долетя странен бълбукащ звук.

— Натисни спусъка, Хедър — за първи път Ел-Калаам произнасяше името й и тя подскочи. — Мисли за Бок като за подплашен заек, попаднал в полезрението ти. Толкова зайци си убила досега.

Хедър бавно стисна очи. Ъгълчетата им се напълниха със сълзи и заблестяха в дрезгавата светлина, после потекоха по бузите и закапаха в краката й.

— Колко зайци си убила, Хедър? — гласът на брадатия прозвуча още по-нежно, като мъдър стар чичо, чиито съвети са необорими.

— Много — прошепна Хедър, без да отваря очи, само главата й трепна леко.

— Много значи — кимна Ел-Калаам. — И когато се изпречваха пред очите ти, замисляше ли се, преди да отнемеш живота им?

Тя не отговори.

— Ето — посочи той с ръка, — все едно, че пред нас има заек. Представи си кръглите му кротки очи, бледата му козина. И какъв аромат ще изпуска от някоя тенджера, а?

Хедър отвори очи и срещна погледа на Бок. Започна да трепери и трескаво заклати глава.

— Не мога, не мога.

— Можеш и ще го направиш — рече Ел-Калаам. — В противен случай — от пистолета на Рита се чу прещракване, беше натиснала петлето и Хедър трепна — Рита ще бъде длъжна да те убие.

Хедър хвана с пръстите на лявата си ръка китката на дясната, която бе изтеглена право напред.

— Я гледай! — обади се Рита. — Май ще вземе да го направи.

Хедър погледна още веднъж през мерника. Очите на Бок бяха вторачени в нея. Тя стегна пръста си в спусъка и в мига, в който го натисна, отмести оръжието встрани. Изстрелът беше оглушителен. От тавана се посипа мазилка.

— Добре — каза Ел-Калаам.

Хедър се разтрепери цялата. Ел-Калаам взе оръдието от ръката й, насочи го към главата на Бок и натисна спусъка. Куршумът улучи лявото око на фабриканта, той инстинктивно вдигна ръце. Бликналата кръв изпръска Хедър и Ел-Калаам. Още за миг здравото око на Бок се вгледа в Хедър, преди тялото му да се наклони и да се строполи на пода.

— Това е — обърна се Ел-Калаам към Хедър — разликата между теб и мен — аз знам кога да убивам, а ти — не.

В този час всички светлини на небето бяха угаснали, за да отстъпят място на розовеещата лосанджелиска нощ на Чандлър. Някъде много, много далеч шумяха палми и джакаранди, облени в руменина, койоти виеха из хълмовете с пищна растителност. Но не и тук.

Тук, съвсем наблизо, изкуственият оръдеен огън пукаше като поредица от фишеци. Обстрелваният обект, където статистите изкарваха надниците си, лумваше в пламъци, които единствено там разпръскваха сгъстяващия се мрак.

Сякаш отстрани Даяна видя себе си как седи в полумрака — главна героиня в пиеса на фона на спускащия се здрач. Кроткият залез на деня я обгръщаше като с плащ.

Тя си помисли за изминалия снимачен ден и потрепери. Всичко около нея представляваше черният скелет на сложните оживяващи структури и когато й хванеха погледа, създаваха впечатлението, че са физическо въплъщение на филма. Неговият скелет бе направен и всеки ден те бяха наслагвали по малко плът, сухожилия, мускули, кожа, докато доби завършен вид и заприлича на страшен митичен звяр, на който те, с изключителните си възможности, вдъхнаха живот. Бяха видели заснетия материал — Мариън извън себе си от радост, бе настоял за това — и бяха поразени. Включително и снимачният екип. Особено снимачният екип — този преситен от снимки персонал. Бяха поразени от заснетото дотук. „Хедър Дюел“ бе в процес на раждане и неговото въздействие бе внушително, неоспоримо.

В краката й бяха струпани професионалните седмични списания „Варайъти“, „Холивуд Рипортър“ и „Дейли Варайъти“. Всички съдържаха рецензии за филма и за нея. В днешния „Ню Йорк Таймс“ се сипеха похвали, които надхвърляха очакванията й. Привидно те се отнасяха за самия филм, но всъщност се въртяха около изпълнението на Даяна. „Върху крилете на последната си главна роля в «Хедър Дюел» Даяна Уитни без съмнение ще стане водещата дама на Холивуд, за която ще се говори най-много. Според видната рекламна агентка Берил Мартин и няколко високопоставени продуценти в «Туентиът Сенчъри Фокс»…“

Колко тихо стана изведнъж. Дори статистите, след като се бяха научили как да се правят, че падат мъртви, се бяха разотишли. Тъмнината се спусна мигновено, като в пустиня — взрив от мрак. Даяна обърна глава, сякаш й се счу някакъв звук.

Най-сетне се надигна да си върви, оставяйки списанията там, където лежаха. Беше изпълнена с онова неизмеримо удовлетворение, което само човек на изкуството — художник, писател, актьор — може да изпита: непрекъснато да се ражда и умира в живота си, с всеки нов сценарий.

Тя протегна високо ръце към небето. Затова станах актриса, помисли си, за да изпитам именно това чувство. Ала разбираше, че то включва нещо повече — включва и контрол. Това беше наследството, което й остана от театър „Нова Бърлеск“. Отново, за хиляден път, се запита, кое ли е било по-важно за Дениз — чувственият и живот на безвкусно натруфената сцена в „Нова“ или усърдието, което полагаше при изучаването на философските науки.

Даяна забързано слезе по металните стъпала на път за караваната си; токчетата й отекваха като удари върху наковалня, докато крачеше по зацапаната настилка към действителността… или може би далеч от нея. В момента не знаеше.

В огромната камина гореше огън. В случая това беше странно. Върху масичката от дърво и месинг пред дивана лежаха осем ролки с по 35-милиметрови филмови ленти, подредени грижливо на две купчини.

— Мария! — извика Даяна.

Никой не се обади. Тази вечер Мария трябваше да остане до по-късно. Даяна остави куфарите си в коридора, далеч от картината на Ел Греко. На връщане от студиото се бе отбила вкъщи, за да си вземе най-необходимите й на първо време дрехи — всичко останало реши да си купи наново.

Тя прекоси гостната. Ярките цветове на огъня контрастираха със студените сини и зелени тонове по масивното тяло на морската сирена на стената; светлината, която огнените езици хвърляха върху люспестата й кожа, беше някак неестествена и човек имаше чувството, че сирената с мъка успява да запази равновесие върху скалата.

Даяна се приближи до масичката. По металните кутии на филмовите ленти нямаше никакви надписи. Тя взе от едната купчина най-горната кутия, обърна я и видя заглавието „Над дъгата“, напечатано шаблонно, а под него с плавен почерк написано: режисьор Майкъл Крауфорд, сценарист Бенджамин Поудел. Преди да върне кутията на мястото й, тя я обърна. Оказа се, че и тази кутия, както и най-горната кутия от втората купчина бяха обърнати с капаците надолу. Даяна ги постави както си бяха.

— За съжаление, май ще трябва да замина за Ню Йорк този петък. А хубавото е, че току-що ми се обади Берил и…

Даяна се обърна и видя Рубънс да приближава по коридора. Беше излязъл от спалнята им. Странно, как определи мислено стаята този път. С безмълвен жест посочи куфарите си.

Рубънс спря да закопчава каишката на часовника си и погледна в посоката, в която сочеше Даяна.

— Значи най-сетне стана — изглеждаше доста изненадан.

— Взех решението в деня, в който Маги беше убита.

Той я погледна озадачен.

— Не те разбирам.

— Смъртта те кара да погледнеш на живота по-различно. Маги я имаше, сега я няма. Всичко е определено в граници с остри ръбове. Пристъпиш ли ги, ще те нарежат на парчета — тя навлажни устни — чувстваше устата си пресъхнала. — Ти си това, което искам.

Рубънс бавно запристъпя към нея. Даяна наблюдаваше походката му — гъвкава като на танцьор.

— Ами Крис? — попита той.

— Какво Крис?

Беше застанал съвсем близо до нея. Тялото му излъчваше топлина.

— Ще ми се да знам — спокойно отвърна той, — не искаш ли и него?

— Крис ми е приятел. Ти си ми любовник. И аз не те разбирам.

— Не съм убеден, Даяна, че между мъж и жена може да съществува само приятелство. Особено ако мъжът е Крис Кър.

— Първо Маги, сега пък ти.

— Какво значи това? — остро я попита той.

— Маги ме обвини в същото — Даяна го гледаше право в очите. — Нали помниш онази нощ, когато ме молеше да остана тук, при теб.

— Чак молене не беше.

— „Не отивай, Даяна — тя изимитира безпогрешно гласа му с точната доза вълнение. Беше толкова сполучливо, че самата тя се изненада. — Не сега. Не тази вечер. Моля те.“

За миг червена вълна обля лицето и врата му; студен блясък просветна в очите. Ала после бързо изчезна и той се засмя. Даяна обаче продължаваше да стои на разстояние.

— Държа още сега да изясним този въпрос — рече тя. — Какъвто и сексуален живот да води Крис, то си е негова работа. И няма нищо общо с мен.

— Искаш да кажеш, че той не е като другите?

— Аз не съм като другите — отвърна тя тихо, но гневно.

— Знам — прошепна Рубънс и зарови устни в косата й, после нежно ги долепи до ухото й.

Даяна затвори очи, сложи ръце на широките му, мускулести рамене й каза:

— Забрави за това. Каквото и да чуеш, знай, че е лъжа.

— Съжалявам, но не го чувам само от един източник.

Тя изви глава назад, за да го вижда по-добре.

— О, и кои са те?

Рубънс й изреди няколко имена и тя избухна в смях, кимайки.

— Какво толкова смешно има? — беше леко раздразнен.

— Ами те всички са приятели на Тай.

— Това не ми говори нищо.

Тя го притисна силно към себе си.

— Струва ми се, че Тай се страхува повече от мен, отколкото се страхуваше от Маги — насмалко щеше да му разкаже какво й беше наговорила Тай на погребението на Маги, но реши, че не е особено забавно и се отказа. — Подозирам я, че си пада по Крис — обобщи Даяна.

— Но тя не живее ли с онзи другия… Найджъл Аш?

— Да, обаче това никога не я е възпирало. Според мен Крис е единственият от оркестъра, с когото не е спала. Тъй че, както виждаш — тя го целуна, — цялата тази кампания е заради теб.

— О, няма да им се размине.

Даяна усети, че го изпълва гняв.

— Недей, Рубънс. Не се занимавай с тях.

— Няма да разреша на никого да ме прави на глупак.

— Никой не те прави на глупак — Даяна хвана брадичката му и го загледа в очите. Колко са красиви, помисли си тя. — Остави на мен тази работа.

— Аз няма да… — но веднага млъкна; като че ли зърна нещо в очите й, което не бе виждал досега. И само кимна.

— Е, след като се разбрахме по този въпрос, кажи ми за какво ти се обади Берил.

Той се усмихна мрачно.

— Това е, което ме бъзна всъщност. Каза ми, че тая работа между теб и Крис… вярна или не… спомогнала да ти отделят много място в списания като „Ролинг Стоун“ и „Пийпъл“. Явно, доста фотографи е имало в „Дансърс“, когато сте били с Крис. Тя разполага с купища снимки за текстовете.

— Значи трябва да благодаря на Тай, нали? — засмя се Даяна.

— Е, да. Предполагам, че ще го направиш — той я хвана за ръка. — Хайде да внасяме куфарите.

Когато отново се върнаха във всекидневната, Даяна го попита за запалената камина:

— Не е ли доста топло още за нея?

— Нямах предвид да топли…

Звънецът на входната врата звънна и Рубънс погледна часовника си, но не помръдна.

— Пак работа — рече. — Това са Майк Крауфорд и Бен Поудел. Помниш ли ги?

Тя се сети за металните кутии върху масичката до камината.

— Не ги познавам отблизо.

— О, ще ги опознаеш още преди да са си тръгнали — на път за вратата каза той.

Крауфорд беше дългунест австралиец с червендалесто лице. Той и набитият светлокос Поудел бяха водещите знаменитости на едно телевизионно предаване, което зае първото място в класацията още в средата на първата си година. Двамата водеха предаването още една година, подновявайки непрекъснато договорите си и накрая напуснаха и отидоха в киното. „Над дъгата“ беше първият им риск. И двамата наближаваха трийсетте — поне така изглеждаха в очите на Даяна; бяха дръзки и самоуверени, и имаше защо — след онзи главозамайващ успех в телевизията. Но явно, Рубънс бе намерил таланта им за оригинален и убедителен, за да заложи на тях.

Беше лъчезарен и в добро настроение, когато ги въведе в гостната.

— Познавате Даяна — представи я той, посочвайки я с ръка.

— Разбира се — отвърна Крауфорд, а Поудел кимна.

Притеснението веднага пролича у Поудел: започна да преплита и разплита късите си, дебели пръсти. Крауфорд седна на дивана срещу камината и метна крак връз крак. Беше облечен в маслиненозелен костюм и риза на жълти и сиви райета, разкопчана на гърдите. Под нея, между рехавите червеникави косъмчета, се виждаше златен медальон.

Поудел носеше избелели джинси и протрити гуменки на бос крак. Върху жълтата му тениска със сини букви беше изписана реклама за бира. Светлият цвят на тениската го правеше да изглежда по-пълен.

— Ще пийнете ли нещо? — попита ги Рубънс от бара.

— Уха! И още как! — оживи се Поудел. — За мен бира — когато говореше, лицето му се огъваше като гумена маска.

— А ти, Майк?

Крауфорд заклати крак нагоре-надолу върху кокалестото си коляно.

— Един скоч ще ми дойде добре. Без лед и сода, ако обичаш.

Рубънс приготви на бара напитки за всички и ги поднесе. Поудел отпи направо от бутилката бира и рече:

— Ама за какво кибичим сега тук? Трябва да обсъждаме филма, а не да седим като членове на някой противен клуб. Имаме работа да вършим!

Крауфорд отпи от чашата си и сбърчи вежди.

— Недей тъй, Бени — заговори той, без изобщо да поглежда към Поудел, — човек трябва да проявява известно търпение. В края на краищата господин Рубънс сигурно има солидно основание, за да ни определи тази среща.

— Не са необходими чак солидни основания за определяне на среща — каза Поудел, допи бирата си и шумно се оригна. — Има ли още?

Рубънс му посочи бара.

— Обслужвай се.

— Но, знаеш ли — пак се обади Крауфорд, като произнасяше бавно всяка дума, сякаш предварително я обмисляше, — Бени има право. Останала е цяла планина от работа върху филма.

Даяна имаше чувството, че присъства на представление на пътуващи комедианти. При това и двамата бяха много добри. Умееха да налагат своите виждания, без да можеш да усетиш какви усилия полагат, за да го постигнат.

Рубънс се изправи тъкмо навреме.

— Е, сега на въпроса — каза и хвърли поглед към двамата. — Съжалявам, но ще трябва да се направят съкращения на разходите.

За миг думите му сякаш увиснаха във въздуха като ледени висулки със свой собствен живот. После в смразяващата тишина се разнесе смехът на Крауфорд — едни от най-странните звуци, които Даяна бе чувала, силни и режещи като бръснач. Той се тресеше от смях и удряше с ръка бедрото си.

— Боже Господи! Бени, не разбираш ли, когато се майтапят с теб?

Поудел обаче седеше така, сякаш всеки момент щеше да запрати бутилката бира в нечия глава.

— Говоря сериозно, Майкъл — рече Рубънс. — Скайлър ми направи отчета за шест месеца. Положението е отчайващо.

— Какво, по дяволите, може да знае този педераст — обади се Поудел. — Ние правим страхотен шедьовър. Всичко трябва да си остане…

— Не — възрази Рубънс, — всичко трябва да бъде в рамките на бюджета.

Крауфорд се покашля леко, за да предвари Поудел.

— Мисля, че това, което искаш да направим, е много трудно — спокойно каза той. — Този филм бе започнат с определена идея. Бени и аз подписахме договор с теб, защото бяхме уверени, че ще можеш да ни осигуриш… ъ-ъ… замаха, с който да осъществим тази идея.

— Вие сте надхвърлили бюджета с почти четири милиона, Майк.

Поудел махна презрително с ръце.

— Но това са само пари!

— По моему — подхвана Крауфорд и се изправи на крака; вероятно от досада поради извисяващия се като кула над него Рубънс, — Бени подсказа нещо много важно. Ние не почнахме филма, за да ни се казва какво да правим.

— Струва ми се, че пропускате същественото, Майкъл — каза Рубънс. — Ако вие, момчета, бяхте упражнили известен контрол, вместо да оставяте сценографа да поръчва неонов декор за четвърт милион долара…

— Ама видя ли го тоя кадър?! — почти изписка Поудел от възбуда; — Направо е жесток! Великолепен!

— Ако бяхте действали отговорно — продължи Рубънс, сякаш не го бяха прекъсвали, — никой нямаше да ви казва какво да правите.

— Видя ли въпросната сцена? — Крауфорд като че ли едва успяваше да сдържа нервите си.

Рубънс кимна.

— Не заслужава половиния милион, дето сте пръснали.

— Божичко, а колко заслужава? — полюбопитства Поудел.

— Просто не е било нужно да снимате този кадър.

— Струва ми се, че господин Рубънс преувеличава, за да бъде разбран по-добре, Бени — Крауфорд изкачи стъпалата към основното ниво на гостната. — И сега, след като ни наложи наказание, мисля, че сме свободни да си вървим.

— Майк — предпазливо заговори Рубънс, — изглежда не ме разбра добре. Ние няма да се разотидем от тук, докато не преработим бюджета на целия филм. Целият екип трябва да бъде олекотен.

— Ти си полудял! — изкрещя Поудел. — Ти за какви ни мислиш?

— Един момент — Крауфорд сложи ръка на рамото на партньора си. — Нека да изясним това. Ултиматум ли ни поставяш?

— Само ви казвам какво трябва да се направи, момчета — отвърна Рубънс. — То не е нищо повече от това, което всеки кинаджия, който го бива, би направил.

— Божичко, какви ги дрънка тоя човек! — рече Поудел. — Ще има да взема!

Рубънс не каза нищо, след малко Крауфорд се обърна към него.

— Аз съм склонен да вярвам, че Бени е прав, Рубънс — и се усмихна леко на двамата. — Ако си излезем от филма, ти ще си вътре с десет милиона — той наклони глава на една страна. — Това, струва ми се, е доста неприемливо за теб. Нещо повече, ще идем право в „Уорнърс“. Те само чакат случай да ни лапнат.

— Да — кимна Рубънс, — чакат.

Даяна се почуди каква беше тая нотка в думите му, която накара другите двама да се смразят. Пръв се окопити Крауфорд.

— В крайна сметка всичко опира до парите.

— Вероятно — отбеляза Рубънс, — но вие няма да работите с „Уорнърс“. Нито с „Туентиът“, „Кълъмбия“, „Парамаунт“, „Филмуейз“ или „Ю Ей“ запомнете това.

Поудел се обърна към Крауфорд, прокара пръсти през чорлавата си коса и рече:

— За какво говори копелето?

Крауфорд не помръдваше. Гледаше Рубънс в очите и не отстъпваше.

— Смята, че нищо от…

— Нищо ли? — кресна Поудел.

— Бени, той само блъфира.

Рубънс побутна с палец рамото му.

— Размърдай се, момче.

Крауфорд пльокна с език.

— Хайде, хайде, Рубънс. Бива те. Много те бива дори. „Ей Би Си“ се опитаха да постъпят с нас по същия начин след първата ни година, когато поискахме повече пари. Накрая всичко се уреди. Натрупаха сума ти пари покрай нас. Ще се съгласиш навярно, че имахме право да настояваме за съответната компенсация — той отново наклони глава на една страна. — Не ли? Е, няма значение. В крайна сметка те отстъпиха. Отстъпиха и още как. Просто нямаха избор. Щяха да изгубят всичко — по лицето му пак се появи заешката усмивка. — Както ще стане и с теб. Десет милиона загуба.

— За последен път ви питам — каза Рубънс, сякаш Крауфорд не бе издал звук досега. — Ще седнете ли с мен да преработим бюджета на „Над дъгата“?

— Правиш голяма грешка, Рубънс — Крауфорд говореше с леден глас. Сви злобно устни и като че ли леко потреперваше. — Ние си тръгваме. Но ако пожелаеш да разговаряш отново с нас… а и ти, и аз знаем, че ще пожелаеш, то тогава ще се наложи да преговаряме при съвършено нови условия. Повече пари, повече клаузи. Колко ще бъдат, това не зная. Ще трябва да се обърнеш към адвоката ни. И ще си платиш за начина, по който се държа с нас.

Крауфорд млъкна, защото видя, че Рубънс се отдалечи от него, отиде до масичката при камината и взе най-горната кутия от едната купчина.

— Знаеш ли какво има вътре? — попита го Рубънс.

Поудел изсумтя и се намеси:

— Някоя боза. Лента, лента, колкото щеш. Всеки ден ги виждаме.

Рубънс преметна кутията и я обърна с капака нагоре.

— Ей! — възкликна Поудел. — Ама това е нашата лента! Дай ми кутията, копеле такова!

Но Крауфорд му препречи пътя.

— Какво ще правиш с тая лента, Рубънс? — не можеше да прикрие презрението в гласа си.

Рубънс свали капака и извади ролката. Беше пълна с лента.

— Какво друго мога да правя — сви рамене Рубънс, — освен да я хвърля в огъня.

— О, Рубънс — подигравателно продължи Крауфорд, — нали не очакваш да ти повярваме, че ще унищожиш лентата. Това е само един осветен негатив…

Поудел, обаче, изпълнен с подозрение, с един скок се намери до Рубънс. Дебелите му пръсти сграбчиха края на лентата, отмотаха част от нея и я вдигнаха пред очите му.

— Боже мой! — дрезгавият му вик прозвуча като изстрел от пистолет. — Но това е оригиналът!

Крауфорд бързо се приближи до него и посегна към лентата.

— Дай да видя!

Полуусмивката се стопи, лицето му посивя под червеникавия оттенък на кожата. Погледът му зарея нагоре в пространството.

— Господи! Каква безотговорност!

Рубънс дръпна лентата от ръцете му.

— Недей! — извика Крауфорд.

Но беше много късно. Ролката с размотаната лента изхвръкна от ръката на Рубънс и падна право върху грижливо подредените горящи цепеници. Пламъците мигом я обгърнаха.

— Пресвета Дево! — закри с ръце лицето си Крауфорд.

Разяреният Поудел обаче подви колене пред камината и с треперещи пръсти се опита да издърпа горящата лента; пламъците обляха с оранжева светлина потното му лице. Той извика и отдръпна леко ръката си, близната от огнените езици, но не се отказа, пак извика, докато най-сетне Даяна се приближи и го издърпа от камината. Жегата беше непоносима, остър парлив дим на черни кълбета се издигаше към отпора на комина. Поудел захлипа.

— Рубънс — извика разстроен Крауфорд, — напрани нещо, в името на…

Рубънс направи две крачки до камината, с много бързо движение бръкна в огъня и извади ролката. Огледа я без капка загриженост — нещо, което само Даяна забеляза.

— Не знам дали ще може да бъде спасена, Майк, наистина не знам.

— Трябва да има някакъв начин.

— Ще е нужна усилена работа, доста орязване, доста уволнения. Оня сценограф ще трябва да напусне.

Крауфорд вдигна глава — едва сега разбра за какво говори Рубънс.

— Мръсник — спокойно рече той. Случката го бе изцедила напълно, за да измисли нещо друго и пак повтори: — Мръсник.

— Пречи ви единствено вашето его — кротко продължи Рубънс. — Иначе и двамата сте много талантливи момчета, наистина.

После, късно през нощта, след като онези си отидоха и тя и Рубънс лежаха един до друг в леглото и тялото й бавно потъваше в сладка дрямка, Даяна се обърна на една страна и го попита:

— Щеше ли да оставиш негатива да изгори?

— Разбира се — отвърна Рубънс. — Аз държа на думата си — започна да се смее, отначало леко, като бълбукащ поток, който в своя ход постепенно се превръща в река, все по-широка и по-буйна, докато се влее в морето. — Но нямаше нищо страшно. Само първите стотина метра бяха от тяхната лента. Останалото беше точно както предположи Крауфорд — осветен негатив, разни отпадъци.

Даяна усети как дишането му се успокои. То сякаш изпълни цялото пространство.

Ел-Калаам нареди да доведат Дейвидсън и Маккинън. Двамата се заковаха на място, като видяха гледката пред себе си — Бок лежеше превит на пода в локва от кръв, с кръв беше покрито и тялото му, Сюзън седеше на колене с наведена глава.

— Това е осъдително — заяви среброкосият Маккинън, клатейки глава. — Направо е осъдително.

— Политическа изгода — рече Ел-Калаам, палейки с бавни движения пурата си. — Вие двамата добре разбирате какво значи това.

— Разбирам само, че не си нищо повече от обикновен убиец — отвърна Дейвидсън. — Мислех, че съчувствията ми клонят към палестинския народ — той потрепери, — но вече не съм толкова сигурен. Може и да си успял да убедиш Емульор. Но той е още млад и наивен.

— Ние воюваме — кипна Ел-Калаам. — Принудени сме да воюваме. Животът на всеки от нас е заложен на карта.

— Не е този начинът.

— Да се убиват невинни хора — допълни Маккинън.

— По време на война никой не е невинен… всеки може да бъде пожертван — Ел-Калаам посочи с ръка тялото на Бок. — Махнете го от тук. Оставете го до входната врата. Малагес ще ви покаже. Сега ще бъде хвърлен на израелците. Така донякъде може да ни бъде от полза.

Малагес, който бе довел Дейвидсън и Маккинън в стаята, насочи пистолета си към тях. Двамата се наведоха, повдигнаха тялото на Бок от двете му страни и го изнесоха навън.

Хедър се отскубна от ръката на Ел-Калаам и отиде при Сюзън. Наведе се, обгърна нежно с длани главата й, повдигна лицето й. Ахна от ужас, когато видя очите на брюнетката — бяха неузнаваеми, гледаха с празен и безчувствен поглед.

— Сюзън — прошепна Хедър; след малко по-настоятелно: — Сюзън!

Жената мълчеше, очите й блуждаеха.

— Боже мой! — извика Хедър. — Погледнете какво сте направили с нея. Направо сте я съсипали!

Феси протегна ръка и я хвана за китката.

— Това не е твоя грижа — каза й той.

Хедър вдигна поглед към него.

— Ти си животно. Чудовище. Махни си ръцете от мен.

Лицето и врата й пламнаха от ярост. Феси се изкикоти, хвана едната й гърда и я стисна.

— Ти ще си по-подходяща от нея.

— Остави я, Феси — намеси се Ел-Калаам и издърпа Хедър от ръцете на дребния мъж и далеч от Сюзън. — Остави и другата, тя не представлява нищо.

— Да, нали! — Хедър го погледна в лицето. — Сега разбирам. Тя си свърши работата. И край, така ли? Вече не е нищо друго, освен мъртво месо.

— Тя беше мъртво месо, още щом влезе в тази стая — рече Ел-Калаам, извади пурата от устата си и приближи лице до нейното. — Но и мъртвото месо върши работа. Може да бъде изядено.

— Но тя е човешко същество — проплака Хедър. — Тя заслужава…

— Иди да се погрижиш за съпруга си — с нежен глас я прекъсна Ел-Калаам. — Сигурно вече примира от глад.

Той я пусна и направи знак на Рита. Хедър, следвана по петите от Рита, се обърна и излезе от стаята.

— Трябва да отида до тоалетната — каза тя на Рита в коридора. Онази кимна.

Тоалетната нямаше врата, нямаше уединено кътче. Хедър се обърна изненадана, че Рита влиза след нея.

— Не можеш ли да изчакаш отвън?

— Не, не мога — отсече ледено другата; повдигна брадичка и я подкани: — Хайде, върши каквото има да вършиш. След две минути трябва да те изведа от тук.

За миг Хедър се поколеба. После се доближи до тоалетната чиния. Рита не сваляше поглед от нея и лицето на Хедър започна бавно да порозовява.

Когато Хедър се върна в гостната завари Рейчъл сгушена до сгърченото тяло на Бок. Раменете й потръпваха. Хедър отиде при нея и я прегърна.

— Той ми беше като чичо — изхълца Рейчъл и се опита да изтрие сълзите си. — Беше толкова добър, с мен — обърна лице към Хедър и попита: — Какво са му правили там?

— Трябва да го забравиш, Рейчъл. Той е мъртъв.

— Кажи ми! — настоя момичето. — Трябва да знам!

— Не е нужно — каза й Хедър, изправи я и я отстрани от трупа на Бок. — Запомни го жив, а не мъртъв.

Рейчъл сложи ръка на рамото на Хедър.

— Вече няма да плача — прошепна тя. — Не и пред тях.

Влезе Малагес, приближи се до тях и хвана Рейчъл за ръката.

— Ел-Калаам те вика. Свързва се по телефона с баща ти.

Той избута момичето пред себе си и двамата изчезнаха в коридора.

Хедър отиде при Джеймс. Той не бе помръднал. Кръвта бе спряла да тече, но лицето му бе бяло като платно, а дишането му — още по-затруднено.

— О, Джейми — прошепна Хедър и коленичи до него, — да можех да направя нещо. Толкова съм безпомощна.

Мъжът отвори очи и й се усмихна.

— Има нещо, което можеш да направиш.

— Какво? — по лицето й се изписаха тревога и безпокойство. — Готова съм на всичко.

— Обещай ми, че няма да се предадеш… дори и като умра.

Пръстите й го погалиха по бузата. Тя се засмя.

— Какво говориш? — смехът й се удави в хълцане. — Ти няма да умреш.

— Нямаме време за празни приказки — очите му се вторачиха в нейните. — Обещай ми, Хедър. Трябва да ми обещаеш.

Тя се разплака. Джеймс се пресегна и я хвана за ръката.

— Обещай ми, дявол да го вземе!

Хедър отвори очи, сълзите й закапаха в скута на Джеймс.

— Обещавам.

От полуотворените устни на Джеймс излезе дълга, шумна въздишка. Той отново се отпусна назад и затвори за миг очи.

— Добре — прошепна, — много добре — пръстите му се впиха в ръката на Хедър. — Сега слушай внимателно…

— Да ти донеса нещо за ядене. Направих супа. Ти трябва да…

— Това не е важно в момента!

Очите му святкаха, гласът му, макар и слаб, беше достатъчно заплашителен, за да я възпре. Хедър се огледа наоколо. Зад гърба им Маккинън и Дейвидсън седяха на дивана. Китките им отново бяха вързани. Рене Луш седеше до камината и наблюдаваше с каменно лице своя аташе, който разговаряше въодушевено с Ръд, Той се опитваше да заговори държавния секретар, но Томас седеше на един стол, заровил чело в коленете си.

— Трябва да разбереш някои неща, Хедър — каза Джеймс. — Не бива да пренебрегваш тия мръсници и не бива да вярваш на нито една тяхна дума. Ако Ел-Калаам ти каже, че навън е ден, знай, че е нощ. Ако ти каже, че всичко ще бъде наред, приготви се за куршум в главата. Той може да ти каже всичко, стига да му върши работа. Хора като него знаят само едно — да убиват или да бъдат убивани.

В другия край на стаята Емульор се изправи и отиде да говори с английския парламентарист. Джеймс отново погледна Хедър.

— Ще трябва да го убиеш, за да се спасиш.

— Но, Джейми…

— Нямаш друг избор, Хедър! — лицето му беше много близо до нейното. Тя видя сълзи да проблясват в ъгълчетата на очите му. — Не разбираш ли? Ел-Калаам е грешен. Трябва да набереш смелост. Трябва да направиш това, което ти подсказва сърцето.

— Джейми, аз няма да знам как да…

— Неговото надмощие идва от абсолютното владеене на обстановката. Наруши ли се това веднъж, силата му рухва.

В този момент в стаята влязоха Ел-Калаам и Феси. Последният отиде до външната врата и леко я открехна. Подсвирна тихо. След миг отвън на вратата се появи един от въоръжената група. Феси му прошепна нещо, после се върна при Ел-Калаам.

— Всичко е наред — докладва той. — Предадох къде да го оставят.

Ел-Калаам кимна, хвърляйки угарката от пурата си в студената камина. Двама от хората му отидоха да вдигнат трупа на Бок. Феси им отвори вратата, колкото да минат през нея.

— Хасам ще ви заведе — каза той.

Малагес доведе Рейчъл обратно в гостната. Лицето й беше бяло, устните плътно стиснати. Изобщо не поглеждаше към Ел-Калаам.

— Настани я там — нареди брадатият на Малагес, сочейки към коленичилата Хедър. — Призлява ми от нея. Остави жените да се оправят сами.

Малагес бутна напред Рейчъл и тя политна към Хедър. Опита да се задържи права, ала се препъна и падна с разперени ръце. Главата й се удари в пода.

— Оох! — изстена тя.

— Рейчъл! — извика Хедър и в същия миг чу до себе си къс, сподавен стон. Обърна се: Джеймс едва си поемаше дъх, лицето му беше пепеляво, устните му — сини. От отворената му уста излизаше бълбукащ звук.

— Джейми! — проплака тя, обгърна го с ръце и го залюля леко в прегръдките си. — Джейми, дръж се! — обърна глава към Ел-Калаам. — Направи нещо! — закрещя. — Не виждаш ли, че умира!

Ел-Калаам не помръдна от мястото си, наблюдаваше мълчалив сцената — разтрепераната Хедър и Джеймс, който се сгърчи в силна конвулсия, въздъхна и се отпусна безжизнен.

— Моите съболезнования — проехтя най-сетне гласът на брадатия в тишината. — Той беше войник, професионалист. Двамата намерихме общ език.

Хедър продължаваше да държи Джеймс в прегръдките си, без да отмества поглед от него. После затвори очи, притисна главата му към гърдите си и го целуна по бузите, клепките, устните.

[1] Смъртта на Модред (фр.) — Б.пр. ↑

[2] Света Богородице! (исп.) — Б.пр. ↑

[3] Красавица (исп.) — Б.пр. ↑

[4] Дяволски сине (исп.) — Б.пр. ↑

[5] Парите (исп.) — Б.пр. ↑

[6] Веднага! (исп.) — Б.пр. ↑

[7] Име, давано на евреи от Испания и Португалия в средните векове. — Б.пр. ↑

Шеста глава

— Нужна ми е помощта ви.

— Е, това вече е нещо — рече Даяна.

Боунстийл се загледа в колибрито, което кръжеше над синята, издължена като тромпет камбанка на джакарандата, извисила клони край сляпата тухлена стена. Стори й се по-различен от друг път. Забеляза го още щом се появи на снимачната площадка — те тъкмо бяха приключили със снимките за деня. Не го очакваше и затова се изненада, ала веднага усети напрежението, което се излъчваше от него и това събуди любопитството й.

Той седеше неподвижен и както винаги говореше, без да прави никакви жестове — нещо, което придаваше особена тежест на думите му.

— Положението — каза той — се промени значително, откакто разговаряхме последния път.

Съдейки по начина, по който изрече „значително“, Даяна беше сигурна, че искаше да употреби друга дума, но нещо като че ли го смути. Тя наблюдаваше внимателно лицето му и забеляза нови бръчици в ъгълчетата на тънките устни и между тъмносивите очи. Стори й се, че едва се сдържа да не забарабани с пръсти по масата. Ъгловатото му лице и дясната ръка бяха нашарени от светлината на последните слънчеви лъчи, които се процеждаха през разперените клони на акацията в средата на ресторант-градината. Когато се качиха в неговия тъмнозелен форд, Боунстийл предложи да дойдат в това заведение на Линдбрук в Уестуд. Тук наистина беше приятно, просторно и в този час изпълнено с игрива шарена сянка, която хвърляше поклащаната от лекия ветрец корона на акацията. Бледоморава и златиста светлина багреше чистото небе над тях. Даяна имаше чувството, че се намира в друг град.

Думите на Боунстийл я изпълниха с лошо предчувствие и тя набързо изпи виното си. Той веднага поръча по още едно за двамата, сякаш бе чакал безмълвното й разрешение, за да угоди и на себе си.

— Какво се е променило? — попита най-сетне Даяна.

Боунстийл изглеждаше стегнат като навита докрай пружина и видът му започна да я плаши. Тя протегна ръка и докосна китката му със златен часовник „Ролекс“. Той извърна глава и я погледна така, като че ли я виждаше за пръв път.

— Кажи, Боби — подкани го тя, — толкова ли е ужасно?

— Да — отвърна мъжът с глас като на сомнамбул, беззвучен и унил. — Много е ужасно.

Млъкна, докато им поднасяха пълните чаши, после се наведе напред и продължи:

— Вече знаем, че убиецът на Маги не е Модред. Всичко се обърна наопаки.

Даяна потръпна сякаш Боунстийл бе плиснал в лицето й ледена вода.

— Това значи ли, че знаете кой я е убил?

Известно време той не продума, беше се загледал в слънчевите петънца, шарещи ръката му. Наблюдаваше ги как се изместват и постепенно избледняват с все по-ниско спускащото се слънце, докато изчезнаха напълно. Даяна си представи как набъбналият огнен диск се потапя в спокойните води на Тихия океан. Едва тогава Боунстийл вдигна поглед към нея. Даяна се запита какви ли мисли се въртят в главата му; тъмносивите очи не подсказваха нищо.

— Снощи имахме нов случай, който ни накара да премислим предположенията си. В Хайланд Парк открихме трупа на млада жена.

— Имаше ли го знакът на Модред?

— Да.

— Толкова скоро след уб… смъртта на Маги?

— Прекалено скоро — той отпи глътка. — Психолозите ни уверяват, че не е възможно Модред да е замесен и в двете убийства. За неговата природа това е невъзможно. Не е минало достатъчно време.

— Останах с впечатлението, че не придаваш особено значение на твърденията им.

— Е — сви рамене Боунстийл, — когато се разприказват надълго и нашироко, само за да чуват собствените си гласове, да. Сега обаче е по-различно. Те разполагат със страхотно много информация.

Даяна го изчака да продължи, но той мълчеше и тя попита:

— Няма ли да ми кажеш останалото?

Боунстийл я погледна право в очите.

— Сигурна ли си, че искаш да го чуеш? Може й да не ти хареса.

— Не е нужно да ми харесва. Искам да зная.

— Аха! Не се и съмнявам — в гласа му прозвуча нотка на неохота. — Разговорът с психиатрите ме накара да сравня знаците. Знакът, който открихме до трупа на Маги, не съответства на знака върху трупа на жената в Хайланд Парк — той обви пръсти около столчето на чашата си. — Единственият знак, който се различава от останалите, е този върху тон колоната.

Боунстийл оглеждаше внимателно лицето й, сякаш търсеше нещо, от което зависеше дали да продължи или да прекъсне разказа си.

— Обяснението е просто — рече след малко. — Да се върнем назад. Някой хитрец е убил Маги поради своя причина, но е направил това да прилича на дело на Модред — той отмести чашата настрани. — Но най-отвратителното е, че ако истинският Модред не бе извършил поредното си убийство в присъщата му последователност, ние никога нямаше да дойдем до това заключение.

Даяна почувства как сърцето й лудо заби. Инстинктът й подсказа, че Боунстийл се готви да каже нещо, което тя силно искаше да узнае. Наведе се към него и вместо да зададе въпроса си направо, каза:

— Нали имаше нужда от помощта ми.

— Даяна — сега неговата ръка беше върху нейната, — шефът ще ме изрита през вратата, ако разбере, че разговарям по този начин с цивилно лице. За мен обаче… твоята помощ ще бъде от съществена полза, ако ще залавям убиеца на Маги.

Имаше нещо в думите му, което продължаваше, да измъчва съзнанието й. Тя го пропъди, като съсредоточи вниманието си в следващата част на разказа му. Странно й се стори спокойствието, което изведнъж го обзе — като че ли едва сега се отпусна.

— Много малко е съмнението — продължи той, — че който и да е убил приятелката ти, е от групата.

В първия момент беше сигурна, че не го е чула добре.

— Групата ли? Коя група?

— „Хартбийтс“.

Буйството на пулса нахлу в главата й и бързото отделяне на адреналин я зашемети. Почувства, че не може повече да седи спокойно и да приема още информация.

— Да ставаме — каза тя с пресипнал глас и се надигна.

Без да възрази, Боунстийл бръкна в джоба си и хвърли няколко банкноти на масата. Не изчака сметката.

Океанът беше тъмен, дългите металносиви гърбици се надигаха разкривени от леност. Къде са онова надбягване на вълните към скалистия бряг, високата бяла пяна, тътенът и отекващият трясък? На три хиляди мили оттук, отговори си Даяна, в подножието на Атлантическия океан. Прииска и се да може да отиде с Рубънс в Ню Йорк. Но той отиваше по работа и затова не беше възможно да я вземе. Е, имаше и други места, където да отиде, за да използва двата почивни дни на тази седмица, когато нямаше да снимат.

Боунстийл отново заговори, но не за убийството на Маги. Даяна на няколко пъти се опита да го върне на темата, но той упорито я избягваше.

— Роден съм в Сан Франциско — подхвана той, когато тръгнаха по крайбрежния булевард. — Затова морето е в кръвта ми.

Вървяха към плажа на Санта Моника, подминаха групи младежи, пързалящи се на ролкови кънки и скейтборд.

— Веднага станах черната овца в семейството, като се преместих да живея тук. Близките ми са много консервативни за подобни неща. Сметнаха преместването ми за предателство.

— А ти защо се премести?

— Преследвах една жена. Срещнах я на прием в „Президио“ и веднага се влюбих в нея — той пъхна ръце в джобовете и това й напомни позата, която й бе направила впечатление, когато го видя за първи път. — Тя, разбира се, не ми обръщаше никакво внимание. Беше от тук и когато взе самолета за насам, аз я последвах.

— И какво стана после?

— Гоних я, докато накрая се предаде и се омъжи за мен.

Далеч на хоризонта се появи тъмно очертание. Даяна примижа в мрака, но не можа да определи дали е петролен танкер или кит, нарушил гладката морска повърхност.

— А ето че сега — продължи Боунстийл — едва чакам да приключа с развода. Тя притежава магазина „Нюмънс“ в Бевърли Хилс — добави той, сякаш с този факт Даяна щеше да си обясни необходимостта да се отърве от жена си.

Боунстийл се изсмя рязко.

— Сега вече знаеш, че не се шегувах, като ти казах, че ме издържат.

Даяна го виждаше в нова светлина, която само преди няколко дни щеше да й се стори абсурдна. Той се оказа толкова уязвим, като малко момче; силното му желание да се раздели със съпругата си като че ли беше по-скоро прикритие на трайната му любов към нея. Според Даяна това не беше слабост, напротив, беше качество, което го доближаваше повече до нея. Знаеше, че й предстои да научи още много за участта на Маги, затова сега не искаше да го насилва. И все пак, да е някой от „Хартбийтс“? Положително бърка нещо.

— Това няма значение — каза тя и мигом разбра, че направи грешка.

— Как тъй няма? — по лицето му се изписа удивление. — Разбира се, че има. Тъкмо затова се развеждаме.

Сънливото море разля водите си до върховете на обувките им, после ги отдръпна назад с едва чуто клокочене. Боунстийл проследи с поглед самолета, който се плъзгаше по хоризонта. В края на крилото му светваше и угасваше синя светлина като сигнал, предназначен за тях.

— Навремето смятах, че имам основание да се оженя за нея. Вероятно съм я свързвал с някого или нещо, което никога не съм притежавал. Но — той млъкна и се обърна към Даяна — има и друга причина. Не знам защо, но имам чувството, че ако я споделя с теб, ти ще ме разбереш.

Покрайнините на града се нижеха покрай тях като пастеленоцветни ленти. От време на време шепотът на палмите бе прекъсвай от кресливите радиоуредби на колите, от които изригваше силна, гневна музика. Единствените им спътници бяха богато украсените фасади на банките и изложените за продан употребявани коли, чиито знаменца губеха истинските си цветове на ярката светлина от жужащите неонови лампи. Улиците бяха необичайно пусти и когато излязоха на Сънсет, платното на булеварда изглеждаше безлюдно и запуснато, право като стрела между огромните фотоплакати, рекламиращи новия филм на Робърт Редфорд и последния албум на Дона Съмър. Всичко наподобяваше снимачна площадка, която чакаше актьорите за утрешния снимачен ден. Лос Анджелис никога не бе изглеждал толкова двуизмерен както сега.

Колата пое с бясна скорост нагоре по хълма. Светлото петно на Холивуд остана зад тях в ниското като неподвижна фосфоресцираща морска пяна — стара снимка на някаква далечна действителност.

Боунстийл зави надясно по Бенедикт Каниън Драйв. Дори и тук светлините се губеха в тъмните дървета и над тях се виждаше единствено забуленото в лека мъгла небе. Те бяха сами в нощта.

В един от каньоните той намали и отби към огромна къща, вградена в отвесния склон на западната стена на каньона. Буйният листак, гъст и тъмен като гора, който я ограждаше, й придаваше доста импозантен вид. Рубънс би се присмял на подобен вкус, помисли си Даяна.

— Това е къщата на Карин — рече Боунстийл. — Домът ни.

Той изключи двигателя и до слуха им долетяха звуците на природата.

— Толкова мразя това място.

— Защо, много е красиво — каза Даяна и погледна към избуялите камелии и люляци, високите лаврови храсти и кандилки, които закриваха стълбището от двете страни.

— Къщата е едно нищо — рече той. — Не представлява нищо, няма никаква полза от нея.

— Личи си, че някой е положил доста труд, за да озелени този терен.

— Сигурно Карин е наела опитни градинари — Боунстийл изрече това така, сякаш нямаше представа какво е ставало тук. — Хайде — подкани я той, отваряйки вратата на колата, за да слезе.

Даяна също слезе и застана пред колата. Въздухът беше наситен с аромата на цветя. Чу стъпки на животно в храсталаците откъм нейната страна.

Боунстийл я въведе в къщата. Голяма част от преддверието бе заета от опряна до стената черна дървена маса, явно английска антика, която блестеше като стъкло. Върху безупречно бялата ленена покривчица имаше къдрава ваза от синьо стъкло, пълна с клонки от хавайски червени хибискуси. Над нея висеше овално стенно огледало. Подът беше покрит с тясна индианска пътека в тъмночервено и златисто.

Преддверието водеше към гостната, която се издигаше внушително на височина два етажа до катедрален таван, изкусно осветен отдолу така, че да изглежда още по-висок. На всяка стена имаше прозорци, стигащи почти до сводестия таван и човек добиваше чувството, че се намира сред гъстата растителност на каньона.

Една трета от горното задно пространство на стаята се заемаше от балкон, който, както поясни Боунстийл, принадлежеше към спалните помещения. Отляво се намираха кухнята и трапезарията.

Даяна се разходи из гостната. Стените бяха светлосини, дебелият пухест килим под мебелите имаше бледолавандулов цвят. Дългият диван и креслата към него бяха с цвета на слонова кост. Саксии с високостеблени растения бяха пръснати из стаята, а зад един параван от папрат, в десния ъгъл под балкона, се виждаше малък роял „Стейнуей“. Попютърът му беше изправен и върху него имаше три нотни листа — концерт за виола от Вивалди, транскрибиран за пиано.

— Кой свири на пиано? — попита Даяна.

— Тя.

Боунстийл посочи цветната снимка върху пианото, поставена в доста помпозна мексиканска сребриста рамка. Тя изобразяваше глава на момиче, момиче на път да стане жена. То имаше тъмни, прями очи, по широките устни се прокрадваше лека усмивка. Устните на Боунстийл, помисли си Даяна, Косата му също беше тъмна, опъната силно назад с две диамантени шноли. След като лицето загубеше детската си закръгленост, високите скули щяха да му придадат по-голямо очарование, а леко гърбавият нос го предпазваше от студената съвършеност и го правеше по-миловидно.

— Навремето и аз свирех — каза Боунстийл, заставайки до Даяна с поглед, отправен към снимката в ръката й. — Като дете свирех добре, но много скоро зарязах пианото. Бях в непокорната възраст. Сега съжалявам, но е твърде късно да подновявам свиренето. Все още мога да чета нотите, само че пръстите ми вече не поддават — той погали гладката повърхност на пианото. — Купихме го за Сара и от малка й създадох условия да свири. И аз не знам — сви рамене Боунстийл, — сигурно съм искал да й дам възможността, която аз несъзнателно пропуснах.

— Сара тук ли живее?

— О, не — усмихна се той и постави снимката обратно върху пианото. — Тя е в Париж. Следва в музикалната консерватория. Добре върви. На седемнайсет години свири… всъщност… — Боунстийл стана и отиде да сложи касета в уредбата. — От време на време ни праща записи на свои изпълнения.

Той натисна бутона и почти веднага стаята се изпълни с музика. Беше Моцарт и звуците се лееха като сребърен дъжд. Докато слушаше великолепното изпълнение на Сара — а тя имаше не само добра техника, но свиреше и с чувство, Даяна наблюдаваше Боунстийл. Леката усмивка, която оживи устните му, беше копие на израза на дъщеря му от снимката. Това й напомни за Хенри и Джейн Фонда — различни по пол и възраст, а колко много си приличаха в дадени моменти.

Но ето че в усмивката на Боунстийл се прокрадна някаква болка, някакво признание. След малко този болезнен израз стана толкова явен, че Даяна се притесни и извърна поглед още преди да беше свършила музиката. Спомни си думите му: „Толкова да мразя това място.“ Нищо чудно, че го мрази. Тук нямаше и частица от него, освен снимката на Сара и може би пианото, върху което бе поставена. От къщата лъхаше студенина и неприветливост, сякаш някакви касапи бяха дошли и за един ден извършили обзавеждането. Ако интериорът отразяваше точно характера на жена му, тогава, запита се Даяна, какво ли го е привлякло в нея. Нещо недостижимо, беше й казал веднъж. Не беше ли това причината мъжете да се влюбват в жените си, тази тайнственост на плътта и духа?

Тишината обля и нея.

— Тя свири прекрасно, Боби.

По лицето му се стичаха сълзи и мъката му я трогна. Даяна се приближи до него и сложи ръка на рамото му.

— Съчувствам ти — прошепна тя, съзнавайки, че тези думи са безсмислени в случая, просто звуци, предназначени да укротят едно разтуптяно сърце.

— Това беше глупост — отдръпна се той от нея, — чиста глупост от моя страна. Не биваше да я пускам — имаше предвид музиката.

— Напротив, беше ми много приятно — рече Даяна. — Такива изпълнения трябва да се слушат.

— Карин не го разбира — говореше толкова тихо, че Даяна трябваше да се приближи до него, за да го чува. — Според нея Сара трябвало да ходи на ски и кънки. Това щяло да я закали.

— Каквото и да прави човек, дисциплината го закалява умствено.

Тъмносините му очи я погледнаха и премигнаха. Даяна отново изпита чувството, че той я гледа така, сякаш я вижда за пръв път.

— Знаеш ли — каза той, — съвсем не си такава, за каквато те мислех.

— Да, не съм покварена — усмихна се Даяна.

— Точно така — засмя се и той, — не си покварена.

После се обърна и се замисли, сякаш се мъчеше да си спомни нещо важно.

— Още не съм ти казал причината… другата причина, поради която се ожених за Карин.

Прекоси стаята и спря в единия ъгъл пред изрядно подредено и лъскаво бюро, засенчено от листата на едно от саксийните цветя, отвори долното ляво чекмедже и извади оттам дебел свитък. Още преди да й го подаде, Даяна знаеше какво съдържат белите листове хартия.

Тя започна да чете, а Боунстийл отиде в кухнята и приготви апетитно ухаещи спагети със сос и салата от аругула с домати и тънки резени лук. Когато я покани на масата, отвори бутилка бяло вино, наля по чаша и за двамата, но от яденето сервира само на нея.

— Ръкописът е много добър, Боби. В него има нещо — и това именно бе поразило Даяна — много сходно с начина, по който свири Сара. Има страст.

— А Карин беше печелившият ми билет — каза Боунстийл. — Обичах я, а беше и богата. Какво съвършено съчетание, рекох си. Ще разполагам с достатъчно време да пиша. Само че писането не е като чиновническата работа от девет до пет всеки ден — той напълни още веднъж чашите с вино. — Който не е писател, не може да го разбере и Карин, която не разбираше от нищо друго, освен от работата си, изобщо не ми влезе в положението. Непрекъснато се чудеше защо не мога да съчетая работното си време с нейното. Както и почивните дни. Трябвало да са ми свободни за нейните обществени ангажименти.

Даяна отмести чинията си.

— С други думи, бил си като в златна клетка. И все пак… да станеш ченге… Какво те накара?

Той сви рамене.

— В моя род има поколения военнослужещи. Изборът ми беше напълно естествен — като че ли нещо в очите му изчезна. — Работата ме увлече.

— Да разследваш убийства?

— Да търся отговорност от виновните — той силно удари с длан по масата. — Законът трябва да се спазва. Онези, които го потъпкват, трябва да си получат заслуженото. Как тъй ще кръстосва някой тоя град или кой да е град и ще върши престъпление, сякаш него законът не го лови. Такива хора нямат никаква почит, никакво уважение към човешкия живот. Това са безсърдечни типове и безразличието им към собственото им насилие е най-голямата злина.

Даяна се изненада от промяната в гласа му — сънливият тон беше изчезнал и той говореше като пламенен проповедник. Известно време двамата не проговориха. Боунстийл отмести поглед от Даяна, явно смутен от внезапния си изблик. След малко се покашля леко.

— В дома на Крис намерихме голямо количество различни наркотици — забеляза изражението в очите й и продължи: — Ако ме питаш, изобщо не ми дреме, че имало наркотици. Друго не можеш и да очакваш от тоя род музиканти. Някои от тях дори се издържат от тази стока — той отпи глътка вино. — Не можеш да си представиш колко много се мъчи тялото, преди да се вдърви.

— Маги не беше стигнала дотам — каза Даяна. — Да, понякога смъркаше малко кокаин — една благородна лъжа вече не би й навредила, мина и през ума. — Но да е взимала хероин… — поклати глава тя — щях да знам.

Боунстийл се бе замислил и почукваше с неупотребяваната вилица празната чаша пред себе си, предизвиквайки непрекъснат звън.

— Казваш, че не е посягала към хероина?

— Да — Даяна забеляза нещо особено в погледа му. — Какво те кара да се съмняваш?

— Медицинската експертиза — очите му се заковаха в Даяна. — Маги е починала мъчително. Преди всичко е била натъпкана с хероин.

— Била натъпкана? — повтори тя думите му като ехо. — Искаш да кажеш, че не тя се е натъпкала?

— Да, точно така.

— Ох, олекна ми, от една страна. Но казваш, че сте намерили хероин в къщата?

— Да — кимна той. — Изследваха го в лабораторията. Първокачествена стока.

Даяна отново долови някакъв намек в думите му.

— И какво друго показа експертизата?

Боунстийл въздъхна.

— Че наркотикът, вкаран в тялото на Маги Макдонъл, е бил смесен със стрихнин.

— Смъртоносна инжекция — каза Даяна, преди да помисли.

— А, тъй значи — заклати глава Боунстийл, — четем долнопробна литература.

Даяна се почувства донякъде облекчена от погрешното му предположение. Той продължи:

— В друг случай щеше да имаш право. Но при Маги смесицата, която са и вкарали, е била малко по-коварна от обикновената смъртоносна инжекция. В смисъл, стрихнинът не е бил достатъчен, за да издъхне веднага. Доста време й е отнело… и то съвсем не приятно — сложи ръка върху нейната. — Ужасно е, но е така.

Тези негови думи също не означаваха нещо повече от нейните, с които преди малко бе изразила съчувствието си към него.

— Велики боже! — въздъхна Даяна. — Вече нищо не разбирам.

Той продължаваше да държи ръката й.

— Някой й е инжектирал наркотика, после е била изнасилена и бита безмилостно.

— Изнасилена? — Даяна почувства как кръвта й се смразява. — Как?

— Е, не смятам за нужно…

— Но аз смятам! — невъздържано го прекъсна тя; очите й изпускаха искри. — Искам да узная всичко още сега.

Боунстийл я изгледа мълчаливо, после кимна примирен.

— Казано кратко и ясно, медицинската експертиза установи следи от сперма и кръв във влагалището и ануса й.

— О, боже! — разтрепери се Даяна.

Той стисна ръката й, сякаш искаше да й влее от собствената си сила. Не продумваше. От украсената със злато стъклена обвивка на старинния френски часовник върху палисандровия скрин се разнесоха звънливи удари. Когато стихнаха, Боунстийл тихо добави:

— Има още нещо.

— Още? Още? — очите й бяха изцъклени, гласът й — сипкав. — Какво още може да има?

— Според статистиката над деветдесет процента от разкритите убийства са извършени от много близки хора на жертвите — от член на семейството, близък приятел или съсед. Някой с определен личен мотив.

— Не мога да проумея защо някой е поискал смъртта й.

Боунстийл стисна за миг очи. Пръстите му отново се впиха в ръката й и когато пак повдигна клепки, всичката кръв от лицето му се бе оттекла.

— Казах ти, че има още нещо — прошепна той. — Знаеш ли, че приятелката ти е била бременна в третия месец?

Дълго време Даяна продължи да го гледа, без да го вижда. Това, което виждаше, бяха късове плът, кости и одрана кожа, под която висеше… Най-сетне устните й се раздвижиха и Боунстийл с мъка успя да чуе шепота й:

— Боже мой, Маги, в какво си била забъркана?

— Убедена ли си, че искаш да доведеш нещата докрай?

Очите му бяха скрити в сянка и през ума й мина мисълта, че без да вижда израза им, не може да го разбере какво чувства. После пък си спомни колко беше спокойно, когато той прикриваше чувствата си. И все пак се разплака, когато слушаше дъщеря си да изпълнява Моцартова музика от касета, записана на хиляди километри оттук.

Тя наблюдаваше седналия в полумрака Боунстийл. Отначало, когато обясни какво иска от нея, не беше сигурна, че ще може да го направи. После това, което й разказа за Маги, я потресе. Сега вече не изпитваше никакви колебания.

— Искам да разбера кой е убил Маги не по-малко от теб.

Гласът й прозвуча твърдо дори за собствените й уши. От ума й не излизаше мисълта за бебето, още неоформено и толкова невинно. Познаваше добре Маги. Тя никога нямаше да абортира. Това можеше да се обясни отчасти с възпитанието й, отчасти с начина, по който гледаше на живота. Маги никога нямаше да отнеме съзнателно нечий живот. Да, бебето щеше да е живо, ако Маги не беше… Горещи сълзи изпълниха очите й, тя извърна глава от него и с неумолима твърдост стисна клепки. Не се ли издаде, че всичко в нея крещи? И как да не крещи, когато нероденото бебе непрекъснато се явяваше в съзнанието й, обвито в блестяща паяжина. Божичко, как й се искаше справедливостта да възтържествува. Беше й трудно да отгатне как точно се чувства Боунстийл в този момент. Как го каза одеве? Безразличието към собственото им насилие. Огромното незачитане на човешкия живот я отвръщаваше и тя беше сигурна, че никога няма да бъде истински удовлетворена, докато случаят не се изясни напълно. Сега разбра също защо Боунстийл разкри пред нея личния си живот — той вече не беше само едно обикновено ченге.

— Знаеш какво трябва да направиш.

Това не беше въпрос.

— Да, наясно съм.

— Слава богу, че си актриса.

Усети го как иска да се засмее и тя се усмихна, за да го увери, че всичко е наред. След малко й каза:

— Искам да съм сигурен, че разбираш опасността, на която се подлагаш.

— Боби — с тих глас го прекъсна тя, — достатъчно подробно обсъдихме нещата. Не мога да продължа да живея със скръстени ръце при положение, че мога да направя това, което зависи от мен. И ще го направя.

— Но Крис ти е приятел.

— Крис не е страшен.

— Надявам се да си убедена в това.

— Убедена съм.

Беше се приближил до нея. В къщата беше толкова тихо, че се чуваше дори дишането им. След малко Даяна добави:

— Крис никога не би убил Маги. Той я обичаше.

— Любовта има различни определения… различни граници в зависимост от отделния човек.

Даяна отново долови нещо повече зад думите му.

— Мисля, че той щеше да се радва на бебето.

— Мислиш, но не знаеш.

— Никой, освен Крис и Маги не може да знае — тя замълча за момент. — А ти мислиш ли, че Крис я е убил?

Дълго време той не продума. Накрая сложи ръка на рамото й с думите:

— Нищо не може да се каже, докато не са налице всички факти, нали?

Даяна извърна глава и затърси очите му, ала те продължаваха да бъдат в сянка, все тъй непроницаеми.

„Хартбийтс“ се бяха събрали отново. Боунстийл й го каза още в началото на разговора им, но Даяна, разбира се, не му повярва. Нали беше свидетел на схватката между Крис и Бено в Лас Палмас. Разривът изглеждаше неизличим. За да се увери, тя се обади от дома на Боунстийл на Ванета в офиса на „Хартбийтс“. Секретарката потвърди, че те денонощно записвали в студиото, за да довършат новия сингъл и започнатия албум.

— Но в момента не са в Лас Палмас — беше добавила тя с типичния си акцент, смесица от негърски и лондонски говор. — Току-що ги търсих там. Предполагам, че са се върнали у Найджъл.

Даяна пое по Мълхоланд, за да излезе на магистралата за Сан Диего. Боунстийл я бе закарал обратно на снимачната площадка в Бърбанк. Настояваше тя да тръгне със своята кола.

Найджъл и Тай живееха в Мандевил Каниън. Това се падаше от другата страна на Бел Еър, западно от Бенедикт Каниън. Тази част бе по-усамотена и затова, според някои, по-привлекателна.

Мандевил Каниън представляваше гъста гориста местност с къщи на голямо разстояние една от друга. По архитектура се доближаваха повече до стила на Източното крайбрежие, отколкото до този на зоните край Лос Анджелис. Тук живееха ездачи, които отглеждаха конете си и ги яздеха с бричове и къси червени жакети покрай вездесъщите ограждения от бели колове. Според Даяна, Найджъл вероятно е бил безкрайно щастлив да се премести да живее тук, сред хора, които имаха вяла представа от рок музика и нямаше да отправят закани към Линда Ронстад или Джеймс Тейлър. В техните среди Найджъл беше очарователен плебей, което за него беше добре дошло. Двамата с Тай обичаха да се усамотяват, когато си бяха у дома.

Отпред къщата им по нищо не се отличаваше от съседната, отстояща на голямо разстояние от нея. Даяна свърна по широката алея, посипана с натрошен мрамор и имаше достатъчно време да огледа постройката, докато се приближаваше към нея.

Тя беше бяла, двуетажна, в колониален стил, с колони, които — познавайки декорите на Холивуд — бяха най-безогледно изкопирани от Тара. Корнизът беше тъмнозелен, стълбите — тухлени. Даяна обаче знаеше, че фасадата на къщата няма нищо общо с вътрешната обстановка. Найджъл беше променил интериора из основи. Вътре къщата беше необикновена в буквалния смисъл. Даяна си спомни библиотеката на долния етаж. Тя представляваше точно копие на стар лондонски мъжки клуб от началото на века; с кожените кресла с облегалка за главата, със старинните мраморни камини и медните пепелници. Стаята беше опасана с решетъчни дървени полици, които, обратно на предназначението им, бяха отрупани с аудио и видеокасети. И ако човек се вгледаше в камините, щеше да види, че вместо огън в тях светеше телевизионен монитор, включен към видеозаписваща уредба.

В къщата имаше и други чудеса — банята например. Освен че беше просторна колкото гостна, в нея, наред с другото обзавеждане, имаше хладилник, видеомонитор и двойно легло. В задната част на къщата се намираха малко звукоизолирано студио и огромен басейн с водопад, който изтичаше към напълно отделено, саморъчно направено езеро.

Даяна спря пред къщата и слезе от колата. На вратата я чакаше Силка. С една команда на бодигарда лаят на доберманите замлъкна.

— Госпожица Уитни! — захилен до уши той се приближи да я посрещне. — Каква приятна изненада! Никой не ме е уведомявал за пристигането ви.

— За съжаление, никой не знае — унило отвърна Даяна. — Надявам се, че няма да ги обезпокоя. Разбрах, че турнето започва тази събота.

— Да — кимна Силка с едрата си глава. — Първо Сан Франциско, оттам Финикс в понеделник, Денвър във вторник, Далас от сряда до неделя и така нататък цял месец и половина. Всички чакат с нетърпение да тръгнат.

Даяна знаеше, че той говори предимно за Найджъл.

— Всичко наред ли е между тях?

Силка знаеше за какво точно го пита.

— Да, оправиха се. Бено е незаменим в тия неща. Ама той е с тях отдавна, от първото им турне в Щатите, което беше някъде… шейсет и пета. Да, шейсет и пета, щото същата година той ме нае.

— Какво представлява той?

— Кой, Бено ли? Ами с него се знаем от една благотворителна вечеря на Американското дружество на производителите на звукозаписна техника през шейсет и четвърта година. Тогава и двамата едва свързвахме двата края. Бях чувал за „Хартбийтс“, дори няколко пъти ги бях слушал, когато бях в Англия. Но след катастрофалното им първо турне в Щатите никой не искаше да има нищо общо с тях. Английският им импресарио нямаше и понятие от Америка, нито пък как се продава продукт. Мислеше, че щом в Англия са на върха, в Америка ще направят фурор. Във всеки случай по време на онази вечеря разказах на Бено за групата. Останах с впечатлението, че разговорът така си и остана там. Нали знаеш, никой не помни кой какво му е казал по време на сбирки или приеми. Но се оказа, че Бено запомнил и един ден ме потърси у дома. Убеди ме да подпиша с него договор и… останалото го знаете — той разпери яките си ръце, за да обхване къщата и цялото имение.

— В такъв случай, познавал си се и с Джон.

— Естествено — ала като че ли някаква сянка замрежи очите му. — Всички знаем Джон и всички го обичахме — той вдигна поглед към Даяна. — Чухте ли новия сингъл?

— Не, а много ми се иска.

— Тогава хайде да ви водя вътре. Те го работят в момента.

На прага, преди да влязат и къщата, Даяна спря мъжа с ръка и го попита:

— Силка, как е Крис? Ама честно.

Той се извисяваше до нея като планина, главата му като че ли стигаше до облаците.

— Добре е — отвърна Силка. — Честно.

Той я пропусна пред себе си и затвори вратата след тях. После добави, докато вървяха по тъмния и тих коридор:

— Турнето ще му се отрази добре. Ще видите.

Даяна долови в думите му нещо, което като че ли се отнасяше повече до нея.

— Не съм дошла, за да го спирам от турнето, ако за това намекваш.

— Не — ала изглеждаше облекчен. — Никога не съм я виждал такава. Вие направо я ужасявате.

Даяна разбра, че говори за Тай.

— И аз не знам защо.

Много добре знаеше. Просто искаше да провери дали той ще й каже.

— Тя усеща отношението на Крис към вас. И не може да разбере това приятелство. То я плаши, по моему, защото е веща в тия неща — той й хвърли поглед с крайчеца на окото. — Вие не сте й подръка, а всяко нещо, над което тя няма контрол, я плаши.

— Е, това поне ни приравнява — отвърна Даяна, — защото аз също не я разбирам. — А мислено си каза: „Ние сме като две котки, наежили гърбове една срещу друга. Вероятно става дума за териториално разпределение.“

— Не — рече Силка и спря пред тежка дъбова врата. — Нея тъкмо това я плаши най-много. Че имате същите права като нейните.

Той протегна ръка и вратата се отвори. Звуците вътре изригваха едва ли не с физическа сила; музиката й вля енергия. Ушите и заглъхнаха, Даяна цялата настръхна. Усети пръстите на Силка да я подбутват напред и тя пристъпи навътре. Вратата леко се плъзна обратно.

Съставът се бе разположил край стената почти в полукръг пред две огромни тон колони, същите каквито имаше в дома на Крис и Маги. Всички бяха прехласнати като идолопоклонници пред издяланите фигурки на техния бог.

„Помниш ли как навремето…“ извисяваше се гласът на Крис.

Тай първа забеляза Даяна и стана. Никой друг не помръдна, нито извърна глава.

„И един ден, вече пораснали, ще намерим звездите…“

— Кой те пусна тук? — провлече глас Тай.

Зениците на очите й се бяха разширили до такава степен, че се сливаха с абаносовите ириси в едно цяло — блестящи, бездънни и напълно враждебни.

— Какво, да не би да не съм вече добре дошла тук?

„И пак ще бъдем заедно…“ пееше Крис.

— Ако зависеше от мен, щях да накарам Силка да те изхвърли на минутата. От устата й лъхаше на наркотик; сладникавият дъх на мухъл отврати Даяна.

— Но и двете знаем, че не зависи от теб — отвърна Даяна и отмести с ръка Тай от пътя си.

В момента, в който я докосна, Даяна забеляза как нещо пробяга по лицето на Тай. Вероятно мускул трепна или зениците й се свиха за миг. Даяна я подмина и срещна погледа на Крис. Отвори уста — тънки ледени пръсти й бяха сграбчили за кръста и я дърпаха, назад.

— Къде си тръгнала? — обърна я Тай към себе си; изглежда дишането й се беше затруднило. — Всичко се свежда до Крис и Найджъл — в гласа й вече звучеше заплаха. — Това е й нищо повече. Винаги е било така.

— Дори и когато е бил жив Джон ли! — попита Даяна.

Тай сбърчи вежди, сякаш думите я засегнаха дълбоко.

— Какво знаеш ти за Джон? Маги ли ти е разправяла?

— Каквото и да знам, то ми е казано под секрет.

Даяна пак почувства впитите отзад в кръста й пръсти на Тай да се раздвижват нагоре-надолу.

— Постарай се да не вярваш толкова на онова, което чуваш.

— Привет, Даян! — приближи се усмихнат Крис. Застана между двете и Даяна се отскубна от ръката на Тай. — Как си?

„Забрави онези стихчета, които ни съпътстваха тогава…“ продължаваше записаният глас на Крис.

Даяна успя да го отдалечи от Тай.

— Крис, какво, по дяволите става тук?

— Чакай — ухили се той, — за к’во говориш?

Даяна го гледаше право в очите и чакаше отговора му.

— Сега не е време, Даян. Не мога да напусна в този момент. Немалко хора разчитат на това, кое го правим сега, немалко мангизи са вложени, а и немалко години сме заедно с Найджъл — той млъкна; лицето му загуби въодушевлението си. После добави: — Не ми се сърди, Даян, чуваш ли?

— Не ти се сърдя, Крис — погали тя топлата му буза. — Просто исках да разбера какво става, нищо повече.

Той сложи ръка върху нейната; по лицето му се изписа същото облекчение, каквото беше забелязала при Силка.

— Това вече е друго — каза Крис. — Щото Тай… знаеш каква е… твърдеше, че искаш да ме спреш от това турне с групата.

— От къде на къде?

— Знам ли? — пролича му, че започна да се напряга. — Да ти кажа и аз си помислих същото, като те видях тук.

Даяна се усмихна.

— Дойдох по съвсем друга причина — гласът й стана някак плах. — Когато Ванета ми каза, че турнето ви започва тази седмица от Сан Франциско, хрумна ми, че тъй като нямаме снимки тогава и ще бъда свободна…

— Ами! — грейна Крис. — Наистина ли искаш да дойдеш? И без туй не си ни виждала на сцена толкова отдавна — той я завъртя в кръг. — Ще бъде чудесно и за теб. Да се махнеш от тая дупка за няколко дни и да не правиш нищо, само да си почиваш!

Боунстийл нямаше да повярва. Крис се въодушеви от идеята. „Докато пътуваш с тях“, беше й казал той, „ще можеш да разбереш много повече неща, отколкото аз в момента.“ Прииска й се да отметне глава назад и да избухне в смях; помисли си „Какъв ад!“ и го направи.

Даяна и Бейба сами в апартамента му, далеч от хлъзгавите улици, изпълнени с прегърбени сводници и тринайсетгодишни уличници, които предлагаха за десет минути и десет долара да задоволят желанията на закопнели бизнесмени и плахи подрастващи в някой мръсен вход. Гадно и студено беше навън.

Зад прозореца — конгломерат от ярък неон и преливащо червено, отличителните белези на централната част на Манхатън. През зимата особено тя не изглеждаше толкова претрупана. По това време на годината в нея присъстваше приятна неизменност.

Изгледът беше едно от най-прекрасните неща на този дом. Въздухът искреше, може би от ледените висулки или от боядисаните в бяло линии, за които тя си представяше, че са посипани със скреж. Ако майката на Даяна дойдеше тук, тя положително щеше да се ужаси. Дори нямаше да пожелае да изкачи паянтовите дървени и олющените железни стълби, заети от призрачни котки, мършави и неподвижни, с очи като смарагди, огромни и светещи в променливата светлина. Те чакаха там на топло да настъпи нощта, когато щяха да наизскачат гризачите.

Това бяха пазачите на блока, в който живееше Бейба и Даяна не пропускаше случай да им остави храна. Бейба, естествено, се противопоставяше на нейното съчувствие.

— Те трябва да бъдат гладни, момиче, за да ловят ония чудовища. Така ще ги разглезиш и хората тук няма да ти простят.

В уличните канавки гниеха остатъци от някогашен сняг, който сега се бе превърнал в зърнести сиви могилки, заледени и твърди като гранит.

Двамата седяха на протрития килим в тъмната, уютна сянка на издигащото се до тях старо, изтърбушено канапе. Бяха запалени две лампи; цветните им абажури омекотяваха светлината. Ядяха пица, купена от едно чудесно ресторантче на Десето авеню, което Даяна бе открила наскоро.

— Бейба — обади се по едно време Даяна, — как тъй не си ме вкарал още в леглото си? Не те ли привличам сексуално?

Той обърна към нея големите си тъмни очи.

— О, и още как, момиче! Ама нали съм ти казал, една не ме задоволява. Искам да притежавам всички жени — той навлажни устни. — Мислил съм за теб и мен, ама ще се получи като с другите — и извърна поглед. — А между нас нещата стоят съвсем различно.

— Но ти знаеш, че не съм като другите, не съм като ония, дето се влачат тук час по час…

Даяна отново потърси погледа му. Светлината падаше меко върху лицето му и запълваше дълбоките бръчки, тези ярки отпечатъци на живота, на един друг свят, който тя все още не можеше да разбере напълно.

— А не си ли си задавал въпроса какво мисля аз?

— Както беше казал Марти, много си млада да мислиш за тия неща.

— Знаеш, че не е така.

— Признавам, че не знам какво да мисля за теб. Защо продължаваш да идваш тук? В страната на отхвърлените от обществото.

— Защото и аз съм такава, като всички вас.

Бейба поклати глава.

— Явно са те обзели налудничави идеи. Само с това ли ти е пълна главата? Няма ли нещо друго тук, което да те интересува?

— Ти си тук. Ти ме интересуваш.

— Ха! На теб просто ти харесва да се моташ из тази по-отдалечена част на града — Бейба се засмя и отново извърна поглед от нея. — Май ще е най-добре да престанеш да идваш, момиче.

Даяна бавно заклати глава.

— Няма да се отървеш тъй лесно от мен — тя се премести и се настани до него. — Какво ти става? Мислех, че отдавна сме сложили точка по тоя въпрос.

Бейба скръсти ръце на гърдите си.

— Работата е там, че ти ме караш да се чувствам виновен. Идваш тук, виждаш какво става — поклати глава. — Мястото ти не е тук. Мястото ти е в Кингсбридж и само там. Тук има прекалено много поквара за такива като теб. Караш ме да се чувствам грешник.

Тя провря ръка под неговите.

— Но не си такъв и го знаеш.

— Хич не съм — мрачно отвърна той. — Аз съм един прокълнат принц.

Даяна се извъртя, обгърна с длани брадатото му лице и преди той да успее да се отдръпне, притисна устни до неговите. Това беше дълга, много дълга целувка и когато тя отвори устни и езикът й се провря между неговите, той отвърна със същото.

Усети ръцете му да се плъзгат по гърба й и да се сключват в прегръдка, толкова гальовна, че очите й се навлажниха.

— Ето, това е — промълви тя, като отдръпна леко глава назад. — И за какво трябваше да си губим времето в излишни спорове?

— Но ти плачеш — безкрайно удивление прозвуча в гласа му.

— О, Бейба, аз те обичам — тя погали лицето му. — Не се притеснявай за нищо, моля те. Нека да се радваме един на друг и да не мислим за лоши неща.

Той нежно я целуна. Даяна очакваше такава нежност, защото през цялото време знаеше, че тя е скрита дълбоко в него. Започна да го съблича — искаше час по-скоро да се притисне в голата му плът.

Тялото му беше изключително гладко, без нито едно косъмче. Не можеше да спре ръцете си да криволичат из равнините и падините на черната му плът. Не можеше да укроти и треперещото си тяло. Чувстваше как нагонът напира отвътре и обсебва всички части от тялото й. В същото време съзнанието й надаваше обезумели викове, целият й организъм правеше опити да се защити. Удоволствието я пронизваше като силещи се една след друга мълнии, които проглушаваха ушите й, пръстите й трепереха като на старица.

Бейба изглежда виждаше всичко това или по-вероятно чувстваше как дуелиращите се сили в нея я разкъсват. Във всеки случай той я пренесе в леглото и бавно започна да я съблича, дарявайки с целувка всяка току-що разголена част от тялото й. Усети я как потръпна, когато устните му се затвориха около зърното на гърдата й. И започна да гали с език ту едното, ту другото зърно. Те щръкнаха твърди и потръпващи. Тогава той продължи да ги стиска леко с пръсти, а устните му се спуснаха надолу и се заровиха под гърдите й. Даяна изви нагоре тялото си и нададе лек вик.

Когато я съблече напълно, той се изхлузи надолу и застана на колене до леглото. Вдигна краката й върху раменете си и главата му потъна между разтворените й бедра. Те вече бяха навлажнени. Той едва сподави изненадата си и започна да разтваря бърните й, търсейки чувствителната им сърцевина.

— Какво… какво правиш?

Тя едва си пое дъх и устните му отново я притиснаха, езикът му започна да се плъзга нагоре-надолу. Удоволствието, което я изпълни, беше толкова огромно, толкова неочаквано, че краката й заподскачаха върху раменете му и тя започна да се отърква с кръгови движения във влудяващия нашественик, превзел тайното й сърце.

Удоволствието не стихваше; всичко в съзнанието й излетя, подобно на ято гълъби, разпръснато от силен вятър. Имаше чувството, че ядрото на организма й се бе размекнало и нито един орган не функционира. Изпитваше единственото желание това чувство никога да не свършва. Усещаше мускулите от вътрешната страна на бедрата си изпъкнали навън, после леките им спазми в неволно съзвучие с ударите на сърцето й. Сякаш тя беше върхът, беше част от тази музика и сега вече знаеше какъв ще е краят на това усещане, защото самата тя е музиката — собствената й музика, която единствено тя чуваше, чувстваше, вкусваше и помирисваше.

Разбра, че ще свърши по вкуса в устата си и по плътта, впита в трепкащата вътрешност на бедрата й; и когато почувства пръстите му върху болезнено набъбналите си зърна в мига, в който тя щеше, тя щеше да…

Нададе вик и почти се сгърчи, без да усеща подскоците на бедрата си, а само огнената диря, която езикът и устните му оставяха върху пламтящата й плът.

Потънала в пот, с подкосени крака, Даяна прошепна:

— Бейба, ела при мен.

И почувства мускулестото му парещо тяло върху, себе си, почувства, и то в разгара на продължението, как трепна от уплаха при вида на огромния му размер. После усети как се издигна във въздуха и се озова седнала върху него, сякаш яхнала жребец.

Наведе се и обсипа с целувки гърдите, зърната му, ръцете й обгърнаха тялото му в прегръдка. Тогава той я повдигна и най-сетне тя го усети между мокрите си бедра, твърд като камък. Ахна от чувството, че е прекалено голям, за да го приеме, ала той хлътна в нея с такава лекота, че тя просто затвори очи и изпусна дълбока въздишка.

Повече от час продължиха да лежат отпуснати, бавно да отъркват тела един в друг и да простенват. От време на време застиваха неподвижни, сякаш прекалено дълго бяха чакали този миг, за да се наситят тъй бързо един на друг; за предпочитане беше болезнената страст пред мисълта да спрат дотук.

В един момент обаче възбудата стана толкова неудържима, че двамата в безмълвно съгласие дадоха воля на чувствата си.

Даяна плъзна ръце надолу по изпотения гръб на Бейба и ги спря върху стегнатите му задни половинки, почувства го как набъбва в нея и това, наред с ритмичните му тласъци, й беше достатъчно, за да се прекатури върху него.

Но все още не беше напълно доволна. Искаше да проучи с устни всяка част от тялото му и все не можеше да му се насити. Не отдели устата си от него и когато усети първите му горещи резки експлозии. Това възпламени бедрата й и те се затъркаха в завивките, докато дойде и нейното облекчение.

Обаче и тогава не го пусна от прегръдките си; езикът й продължи да пробягва по тялото му. След малко Бейба нежно я отдели от себе си и прошепна:

— Стига, стига засега.

Даяна се сгуши в обятията му; чуваше как бие сърцето му, вдъхваше и неговата, и своята миризма.

— Само че вече е време да си тръгваш — заговори той тихо. — Трябва да вървя да купувам стока.

Тя отвори уста и веднага я затвори. Искаше да остане и да прекара нощта при него, ала знаеше от предишни разговори, че когато щеше да отива за стока, оставането й тук беше невъзможно. „Много е опасно“, беше й казал веднъж и когато тя го попита защо, той само я погледна.

— Вчера, докато ти беше в Кингсбридж, тук дойде онова копеле Смайлър — продължи Бейба, милвайки рамото й. — Предупредих го това да не се повтаря занапред. Работата си е работа и личният ми живот няма нищо общо с нея. Той се оправда, че искал просто да види жилището ми, за пръв път идвал и к’во толкова.

На Даяна често й бе минавало през ума да го помоли да остави тази работа, но после решаваше, че е по-добре да не споменава нищо. Тя беше хлябът му. Беше си я избрал и той си знаеше. Тя не можеше нито да го откаже от нея, нито да го напусне.

— Искам да те питам нещо, момиче…

Даяна още повече се сгуши в топлата му прегръдка и сънено попита:

— Какво?

— Наистина ли за теб това няма значение?

— Кое?

— Това, че съм негър.

Тя сложи длан върху гърдите му и я разпери като морска звезда. Усети под нея пулса и равномерното му дишане. И сега Бейба изглеждаше огромен и силен.

— Тук — все тъй шепнешком отвърна тя — ти си това, което искам. Мъж — и целуна гладката кожа над сърцето му.

Той замълча, загледан в разкривеното петно от бледа светлина, която се процеждаше през щорите. То премигваше на тавана при минаването на всяка кола или камион.

От време на време от улицата долитаха кратки шумове — пронизителен звук на клаксон, приглушено свистене на автомобил, кучешки лай, изблик на смях, испанска реч. И котка измяука някъде.

Даяна погледна крадешком тъмния му профил — в ъгълчето на окото му проблясваше сълза. Тя притисна устни във врата му, ала не му каза какво е зърнала.

Даяна се събуди посред нощ със замаяна глава. Веднага плъзна ръка към леглото на Рубънс, но то беше празно. Защо ли го нямаше? Дали Мария не й каза, че ще закъснее? Не си спомняше.

Усети неприятен вкус в устата си. Опита да го преглътне и си рече: „Пак ще се появи, все едно.“ Изби я пот и изведнъж изпита чувството, че пропада — през леглото, през пода, чак вдън земя, право в центъра й.

Загледа се в тавана. Стори й се на хиляди километра от нея. Виеше й се свят, виеше се толкова бързо, че главата я заболя. Стисна силно очи, ала световъртежът стана още по-осезаем. Отново отвори очи. Какво ли я бе събудило? Заслуша се в ударите на сърцето си, чу лекото свистене на неспокойното си дишане. Тишината някак странно и неестествено усилваше този звук и това я принуди да учести дишането си до задъхване.

Запита се да не би звукът от собственото й дишане да я беше събудил. Ала нещо дълбоко в нея й подсказваше, че каквото и да е било, то не е идвало от нея.

Страх пропълзя от стомаха към гърлото й и заседна там като камък. Тя се опита да го пропъди и в същия момент чу отново звука. Застина неподвижно и напрегна слух, за да го разпознае. Пак го долови и затаи дъх. Тънка гъделичкаща струйка пот залъкатуши надолу по слепоочието й. Звукът идваше някъде от къщата.

Не един, а много звуци почнаха да се приближават все по-близо, тайнствени и тихи. Най-сетне Даяна разбра, че в къщата има някой. Тя се вкопчи в завивките, ала повече от това не можеше да помръдне. Неприятният вкус в устата и стана още по-тежък. Гадеше й се. Стори й се, че чува далечен говор на чужд език. Испански. Да, беше испански. Мислите забушуваха в съзнанието, все още наполовина задръстено от съня, в който й се явиха Бейба и Ню Йорк. Част от нея продължаваше да е на повече от три хиляди мили оттук.

Тя отново е малко момиче, безпомощно и плашливо, в един свят на мрачни сенки и зли намерения. С всяко поемане на глътка въздух някой се доближаваше все по-близо до нея. Тя лежеше просната на леглото като морска звезда. Опита да повдигне глава или поне очи, за да види кой или какво ще се появи на отворената врата на банята.

Силно изщракване почти спря дъха й. Цялата трепереше и обляна в пот, си представи как ще проблесне сребристо смъртоносно острие. Този път страхът отекна в нея като меден гонг, известяващ тревога, а звуковите му вибрации се разпръснаха навън подобно на гонещи се вълни.

Смърт витаеше във въздуха, осезаема като пердето, което се вееше точно над главата й. Спускаше се коварно бавно с намерението да я задуши. Даяна повдигна гърди, за да си поеме дъх. Сянка падна върху леглото, върху тялото й — огромна, черна, зловеща. Даяна извика, макар от устата й да не излезе никакъв звук. В съзнанието й се въртеше циклон от видения — смърт и разруха, послания, издълбани в плътта на тялото й, гадни изнасилвания, огромни бодливи пръти, които я налагат, докато натрошените кости изскочат през разкъсаната й плът. Кръв шуртеше навсякъде, сухожилията й пищяха от болка. Тя беше напълно безпомощна.

Даяна изви тяло и нададе писък.

— Какво, по дяволите…

И се задави. Изглежда не можа да си поеме повторно дъх, след като извика. Почувства как две силни ръце я обгръщат, лъхна я топлината на тяло, което се притисна в нейното. Мъжка миризма и някак позната. Тя отвори очи и понечи да се отдръпне. Но той я държеше. Това още повече я изплаши. Лицето й беше заровено в извивката на врата му. Отметна глава назад и оголи зъби. Затвори уста и пак я отвори. Не съзнаваше, че ръмжи в съпротивлението си. Беше обезумяла в желанието да се отскубне от прегръдките на смъртта, ала не можеше да я надвие.

Тогава изтласка глава напред, отвори уста и започна да хапе. В същия миг чу гласа му:

— Даяна? Даяна, няма нищо.

Ала тя не спираше да хапе, хаосът в съзнанието й не стихваше, тя все още мислеше, че е била будна през цялото време. Усети в устата си вкус на солена пот, чу шум от съдиране на плат и неговия вик, изпълнен с изненада и болка. Но той не можеше да се сравни с болката, която изпитваше тя.

— Даяна… Даяна…

Разпозна, нежността на прегръдката; разбра, че това не е смъртта, дошла за нея. Всичко е било плод на въображението й; то й е поднесло тази ужасна, зловеща изненада — призрак, появил се в среднощен час.

— Рубънс — промълви тя, — помогни ми, Рубънс.

И се свлече в скута му, трепереща, разплакана от терзание и облекчение.

Нощното сияние на Лос Анджелис се очерта вече съвсем ясно. Отнякъде й се счу гласът на Бейба: „Момиче, ти или се потапяш в нещо или не, и това е.“ Сега, след като се бе включила в предприетото от Боунстийл разследване на убийството, знаеше, че най-сетне се е потопила в него. Изпитваше огромно желание да разкаже всичко на Рубънс, но се опасяваше, че може да провали нещо, макар да не разбираше как. Не можеше да му разкаже, както и на никого друг, и за Бейба; то беше същото — продължение на това чувство.

— Ще те запозная с един човек — каза й Рубънс.

— Кой е той?

— Дори Спенглър. Добър приятел на Берил — поясни Рубънс и се излегна по гръб. — Той е импресарио.

— Рубънс, за последен път ти казвам, че няма да уволня Монти.

— Нещо да съм споменал за това? Просто искам да те запозная с Дори. Имам нещо предвид.

— Не се и съмнявам.

— Ще се срещнеш ли с него?

— Добре.

— Май ще се наложи да отложа пътуването си до Ню Йорк.

— Тая работа с Ашли е много важна.

— Може да изчака още една седмица.

— Държа да отидеш, Рубънс — тя погали голия му хълбок. — Аз ще се оправя — усмихна се в тъмнината. — Крис ме покани на концерта им в Сан Франциско този уикенд.

— Добре. Значи няма да си тук два-три дни.

Даяна се надвеси над лицето му.

— Точно това каза и Крис. Защо?

— Берил е много въодушевена от тази ваша връзка, нали ти казах. Сега, като й съобщя къде отиваш, ще изпадне във възторг. Турнето ще придобие тежест с реклама за теб. И ще се запознаеш с Дори, когато се върнеш.

— От всичко извличаш полза, а?

— Хайде да спим — прошепна той и скоро дишането му се успокои.

Ала нейният сън не идваше. Зората вече надничаше зад ъгъла; от вчерашния ден й остана само горчивият вкус в устата. Обърна се с гръб към прозореца и веещите се леко пердета; коленичи в леглото, отметна завивките и дълго време стоя така, загледана в голото тяло на Рубънс. Изпита непреодолимо желание да го докосне, да го прегърне, да го притисне силно до себе си, да почувства тежестта му върху гърдите си, ръцете му обвити около тялото й. И протегна ръка към него.

Най-накрая тя се надигна, отдели се от Бейба и с дълбока въздишка прекрачи леглото. Взе дрехите и чантата си с дълга дръжка и запристъпя безшумно към тъмната баня. Развалената водопроводна инсталация шумеше непрестанно, а вратата, боядисвана с незнайно колко ръце бяла блажна боя, не се затваряше. Даяна посегна към ключа на лампата, но размисли и не я светна. Остави дрехите си на ръба на ваната, коленичи върху капака на тоалетната чиния и отвори прозореца с матово стъкло. Отвън нахлуха смесените светлини на Манхатън. Небето беше бяло, дифузно осветление обгръщаше града, сякаш се намираше в черупка на великденско яйце.

Тя премигваше, прехласната от гледката, и трепереше от студ. Долови тихите стъпки на Бейба оттатък, в стаята. Той се приготвяше да излиза.

Острият звук я накара стреснато да извърне глава. Някой звънеше на вратата. Чу гласът на Бейба и металното плъзгане на металната верига, която освободи вратата. Приятели често наминаваха оттук без предварителни уговорки. Бейба нямаше телефон; предпочиташе да провежда разговорите си от различни телефонни кабини. „Бизнесът“, често повтаряше той, „принадлежи на улицата.“ И все пак Даяна никак не искаше точно тази им вечер да бъде прекъсната, макар и да беше вече към края си. Още чувстваше тялото си изтръпнало, на много места плътта й беше натъртена, устните й горяха, леко подути — каква сладка болка.

Тя се отдръпна от гледката през прозореца и безшумно отиде да надникне през открехнатата врата на банята.

Чу двата силни изстрела в мига, и който доближи глава до процепа, и подскочи. Сърцето и бясно заби, на път да се пръсне. По голия под в ритъма на стакато отекнаха стъпки на ботуши, но никой не мина по тънкия килим между кушетката и креслата. Един глас, тих и заплашителен, каза:

— Стой там, където си! Ти си свърши нощната работа.

После настана тишина, която продължи цяла вечност.

Даяна не помръдваше; пръстите й до побеляване се бяха впили в ръба на вратата. Ужас бе сграбчил сърцето й, кръвта й сякаш се бе вледенила и всяко вдишване и издишване й причиняваше болка. Съзнанието и се бе вцепенило. Опита да подреди мислите си, ала не можа, само устните й мърдаха: „Това не може да се е случило.“

Изведнъж се чу изпъшкване — толкова рязко и звучно, че можеше да се сбърка с нов изстрел. Даяна отново надникна, за да се опита да види в мрака кой е този нашественик. Изпъна врат и й се стори, че дочу шепнешком изречена дума: „Callate!“[1]. После пак тишина.

Тя излезе от банята и безразсъдно се втурна през дългата стая към входната врата. Тя беше леко отворена и бледа светлина отвън падаше косо върху пода във вид на правоъгълник. Даяна я тръшна с всичка сила и сложи обратно предпазната верига.

Когато се обърна, едва не се препъна в него. Бейба лежеше проснат на пода с глава и рамене, подпрени в счупената и прекатурена ниска масичка. Тъмна кръв, блестяща като диамантени капки, покриваше гърдите му и струеше от устата. Нито една лампа в стаята не светеше.

Даяна коленичи до Бейба. Кръвта изтичаше от него бавно и смъртоносно; за пръв път животът и само животът придоби за нея стойност — истинска, осезаема.

— Бейба! — изкрещя тя. — О, боже, Бейба!

Сложи ръце върху повдигащите се гърди, сякаш този допир щеше да му вдъхне вяра и да го излекува.

Мина доста време, преди да осъзнае, че той се опитва да й каже нещо; кръвта, изпълнила устата му го давеше. Тя повдигна главата му от острите ръбове на масичката и я притисна в голите си гърди. Кръв обля корема й, потече надолу към бедрата й като тъмна, топла река. Остра миризма на барут се смеси с друга — сладка, плътна и лепкава, но тя не можеше да определи от къде идва. Тялото на Бейба беше студено и ръцете й го обгърнаха по-плътно.

Бейба се закашля и промълви нещо. Даяна наведе глава към него.

— Какво? Какво?

Беше объркана, но в същото време си помисли: „При него ли да остана или да ида да повикам линейка?“ Затова и не чу какво й каза.

— Бейба, повтори, не те чувам.

— Али. Оня пуерторикански мръсник Али — гласът му беше хрипкав, бълбукащ, слаб; тя обърса течащата струя кръв от устата му. — От пет години работя тая работа и сега той иска да вземе всичко.

Клепките му се спуснаха и Даяна се ужаси, да не би да е свършил.

— Бейба? — боязливо прошепна тя.

Той отново отвори очи; в тях проблеснаха искри.

— Идиотска работа, момиче. Знаеш ли какво ми каза тоя гаден епик, преди да стреля? Каза ми: „Едно му е лошото на тоя град — че има адски много негри.“

— Не говори, не говори. Кой го е грижа сега за тия неща.

Бейба започна да трепери, целият стана вир-вода от пот. Тя отново нежно избърса лицето му и го видя, че е заковал поглед в нея. Очите й се напълниха със сълзи.

— О, Бейба — зашепна тя, — не умирай, не умирай.

Притисна по-силно длани в гърдите му. Почувства през тънкия слой кръв натрошените му ребра, немощното пърхане на все още туптящото сърце. Той не отделяше поглед от нея. Устните му с мъка се отвориха и откриха розовеещите му от неспирно течащата кръв зъби.

— Момиче…

Тя го притисна в прегръдките си.

— Бейба, няма да те оставя да умреш! Няма!

Ала чувстваше как топлината изтича, от тялото му, животът, подобно на вливаща се в морето река, отнасяше цялата си сила в необятните дълбини. Да можеше да му влее кръв от собствените си вени, да му даде живот! Ала тя не беше богиня, нито пък той беше митичен герой.

— Бейба, обичам те.

Но както преди, така и сега тя не направи нищо. Седеше смълчана и неподвижна под прикритието на тъмнината в стаята и виждаше как оловните куршуми изсмукваха живота му. След това непрекъснато си спомняше този момент: „Защо не направих нещо? Защо просто седях, без да помръдна? Сега съм толкова безпомощна. Напълно безпомощна.“

По едно време погледът й започна отново да се съсредоточава във външния свят. Разбираше, че това, което държи в ръцете си, е само едно изстиващо тяло. В него вече не бе останала нито капка живот.

Отвън, зад прикритието на щорите, долетя пронизителния вой на сирена, предупреждаващ за някакъв спешен случай. В стаята вече нямаше никой. Под прозореца се чуваха гласове, кресливи като писъци на маймуни, скачащи от дърво на дърво, познати, но неразбираеми. Уличен испански. След малко гласовете се загубиха надолу по улицата.

Очите на Бейба бяха безжизнени, но тя продължаваше да го държи в прегръдките си. Мускулите й бяха схванати, кожата й — настръхнала, ала болката поне притъпяваше мисълта за онова, пред което неминуемо щеше да се изправи.

Аз трябваше, трябваше… о, трябваше да…

Тя побягна, загърната плътно в дрехите си и с омраза, стягаща врата й като огърлица. Мислеше, че дълго време няма да може да се усмихне отново. Но това, разбира се, бяха наивни разсъждения на едно младо момиче.

[1] Млъквай! (исп.) — Б.пр. ↑

Книга трета
Гора от светлина

Hast Du was,

Bist Du was —

Имаш ли нещо, значи си някой.

Виенска поговорка

Седма глава

„Л’Оберж Еклер“ се намираше край парка с бързоходното увеселително влакче на Калифорния Стрийт в Сан Франциско. Лимузините свърнаха по трилентовата алея за коли и спряха пред главния вход. Тъмночервените тухли и вълнообразната бежова мазилка на фасадата наподобяваха стила на френската архитектура.

Всъщност хотелът имаше две различни фасади. Защото над потъналата в бръшлян шестетажна постройка в европейски стил се извисяваше с целия си блясък кула от мед, алуминий и опушено стъкло, която виеше трийсет и шестте си етажа високо над града. След откриването му преди три години „Оберж“ стана обект на най-голям интерес в Сан Франциско, затъмнявайки славата на хотел „Хайът Риджънси“ в Ембаркадеро Сентър и Трансамериканската пирамида.

Силка слезе от лимузината и хлопна вратата след себе си. Докато двамата с Бено Кътлър разговаряха с управителя на хотела, няколко пикола в ливреи отвориха багажниците на колите, започнаха да вадят багажа и да го трупат във фоайето.

След малко Силка почука на шофьора да отключи вратата на лимузината, надникна вътре и съобщи на Крис:

— Осигурена е допълнителна охрана.

— Дали са същите хора, които бяха и миналия път?

Силка кимна.

— Постарали са се. На единия дори му прекъснали отпуската. Бил отишъл за риба на Тахо[1] — засмя се той. — На копелето май много му се ще да разбива глави.

— Остави на него — рече Крис. — Ти няма какво да се занимаваш с тия глупости през цялото време.

Гласът му прозвуча така, сякаш говореше предвоенен съвет.

— Всичко е уредено — допълни Силка. — Остана само да приготвя пропуските на госпожица Уитни, като се качим горе. Иначе ще има да я спират на всеки пропускателен пункт — той хвърли поглед наоколо. — Хайде, когато сте готови, да вървим.

Огромното фоайе беше прохладно и мрачно. Бледожълти колони в дорийски стил подпираха боядисания в жълтеникавокафяво и златно таван, украсен с амурчета и ангелчета.

Вляво фоайето извиваше в чупка, на чиято стена се виждаха дискретно написани на ръка табели, сочещи към бара, към ресторант „с кулинарни новости“, който работеше от шест часа вечерта, и към съседното до него кабаре, чиято програма включваше и участието на Шърли Беси.

Тук-там бяха разположени дивани и кресла в зелено-златна дамаска, заобиколени с висока папрат; широките им листа хвърляха лека сянка и в същото време служеха като естествен параван. Подът беше от пъстър мрамор, покрит в средата с огромен ориенталски килим.

„Хартбийтс“ бяха ангажирали целия пети етаж на хотелската част в европейски стил, което на практика включваше и шестия, тъй като всички стаи там бяха двуетажни. На туристите, разбира се, се предлагаше разкошът на модерната кула от стомана и стъкло с гимнастически салон и закрит плувен басейн с олимпийски размери, намиращи се на последния етаж, високо над града.

Мезонетите в ниската сграда имаха самостоятелни сауни и вани за масаж. Единственото, което липсваше, беше шведска масажистка, но тя можеше да бъде поръчана само с натискането на един бутон. Затова не беше чудно, че резервациите за „Оберж“ се правеха година и половина предварително.

Крис и Даяна се настаниха в ъгловия апартамент в дъното на коридор, чиито стени бяха украсени с блестящи черно-бели гравюри с изгледи от Сан Франциско и портрети на мъже в тъмни костюми. Както и да се погледнеше, апартаментът беше наистина внушителен. Вляво имаше напълно оборудвана кухня в мед и хром свързана към трапезария с дъбова маса, около която спокойно можеха да седнат дванайсет души.

Две огромни двойни врати насреща водеха към гостна, на която малко й липсваше да стигне размерите на футболно игрище. Едната й стена, цялата в тесни прозорци, гледаше към белия като алабастър, блестящ от яркото слънце град.

В по-далечния десен ъгъл вита стълба, обсипана с мънички лампи, водеше нагоре към две спални, всяка от тях с баня, сауна и вана за масаж.

Докато във фоайето техническият екип на групата влизаше и излизаше с апаратура и с промени в програмата, а нахлулите представители на пресата се надпреварваха да връчат графиците си за интервюта, които Крис и Найджъл можеха да потвърдят или отхвърлят според настроението си, и уреждаха с Бено пропуски за елитните журналисти, Силка изведе Даяна от тази суматоха и я придружи до апартамента й.

Мраморната му облицовка беше достатъчна да се построи един средно голям палат. Даяна си избра спалнята в тъмнозелено — другата беше в тъмносиньо. Стаята бе обляна в слънце. Тя чу зад гърба си Силка да дава указания на пиколото къде да остави багажа й. „Да, каза той по едно време, точно тя е.“

Даяна се приближи до прозореца. Въздухът изглеждаше кристалночист, особено ако трябваше да се сравни, с този на Лос Анджелис, наситен почти неизменно със смог. Тя проследи с поглед очертанията на сградите, потопени отвесно в тъмния лазур на залива. Край пристаните кръжаха чайки. С крайчеца на окото зърна яркочервения и златист проблясък от лифта миг преди да се изгуби зад хребета на Рашън Хил и да се гмурне към морския бряг. Стори й се, че на един ъгъл в далечината разпозна уличен музикант с лъскав костюм. Гледката породи у нея копнеж и тя да се разходи по тези улици.

Обърна се и видя, че Силка я наблюдава. Беше застанал навътре в стаята, където слънчевата светлина осветяваше само върховете на лъснатите му черни обувки. От там нагоре тялото му оставаше в сянка. Даяна си спомни за един футболист, който я бе удивлявал с ръста и фигурата си, дори когато беше без защитните си подложки. Той като че ли бе приучен да смъква рамото си и да смайва хората. Сега Силка я удиви по същия начин.

— Искам да изляза за малко — рече тя.

Силка кимна.

— Крис ви е осигурил кола. Ще бъде на ваше разположение по всяко време.

С две от огромните си крачки той прекоси стаята.

— Но преди това трябва да ви приготвя пропуска за довечера.

Докато го наблюдаваше как наглася полароида и останалите съоръжения, за да й направи цветна снимка за пластмасовата карта с инфрачервена маркировка, която тя трябваше да носи закачена на гърдите си през цялото време, докато беше с групата, Даяна го попита:

— Как попадна Тай при тях?

Силка сви устни и отвърна:

— Случайно ги засякла едно лято в Кап д’Антиб. Приближила се до Джон, както била по монокини и легнала до него. А той не устояваше на подобни неща.

— Добре, а след смъртта на Джон?

— Моля, не мърдайте за момент.

Светкавицата угасна и апаратът зажужа, изкарвайки промитата снимка. Силка го остави настрана и продължи:

— А, да, след смъртта на Джон тя се премести при Найджъл, но не беше това, което искаше — Силка вдигна поглед към Даяна. — От момента, в който се залепи за групата, желанието й беше да го прави с Джон и Крис едновременно. Само че — заклати глава той — не беше познала. Двамата бяха прекалено близки приятели, за да делят жена… бяха едва ли не братя по душа и от тоя род.

— Ами Найджъл? Той какво? Нали и тримата са отишли заедно в Лондон? Не са ли били като едно цяло?

— И да, и не. Разбира се, бяха много близки, но по отношение на музиката Найджъл имаше големи резерви спрямо приятелството между Крис и Джон. Заедно те правеха великолепна музика. Може ли да го обясни човек? Не може. А Найджъл трябваше да опита. Дойде веднъж при мен и ми казва: „Те заговорничат зад гърба ми, Силко, уверявам те. Искат да ме чупят от групата.“ Понечих да го убедя, че това не е вярно, но той искаше да чува само себе си или някой, който да повтаря като ехо онова, което си с наумил.

Силка отново заклати глава.

— В ония дни Найджъл беше много вироглав. По два-три пъти в седмицата ми се е налагало да го измъквам от дома на някоя негова обожателка, когато мъжът или приятелят й го сварваха по бели гащи — Силка най-изненадващо се разсмя. — А на копелето изобщо не му пукаше. Беше ненаситен по отношение на жените. Хайде, те се държаха по своя си начин, докато при Найджъл беше различно, като че хлътваше по-дълбоко — той сви огромните си рамене, — патологично е може би точната дума. И аз не знам. Във всеки случай не ме оставяше да си отдъхна — очите му потъмняха. — После Джон умря — въздъхна и подаде на Даяна пластмасовата карта. — Готова е.

Снимката не беше лоша. Даяна закачи картата на роклята си.

— И тогава настъпи промяната в състава. Ако трябва да съдя по това, което ми казаха, нали? Джон е бил в дъното на всички скандални публикации за състава в началото — Силка започна да прибира снимачната си техника. — Всеки знаеше това, което ние искахме да знае. Повечето време Джон беше прекалено дрогиран, за да мисли за нещо. Тай му шепнеше идеи в ухото. Не знам… никой всъщност не разбра доколко те бяха негови и доколко на Тай. Струва ми се, че дори самата тя не знае със сигурност, защото с годините нещата се размиха. Винаги става тъй с първите хрумвания, не мислите ли? В смисъл, дори когато се събудиш някоя сутрин и си помислиш: Каква велика идея!, това всъщност е синтез на всичко, което си чул, видял, почувствал, осмислил и накрая ти е оказало въздействие.

Даяна се запита дали човек, който говори, чувства, мисли по този начин, се задоволява с работата си на бодигард на най-известната рок група в света.

Докато музикантите даваха интервю за „Ролинг Стоун“, Даяна излезе да се разходи с наетата за нея лимузина.

Завиха наляво по Хайд, прехвърлиха Рашън Хил и се спуснаха към онази част на града, която се виждаше от прозореца на Даяна. До тях боботеше лифтът. До слуха й долетя приглушения звън на предупредителната камбанка, но докато натисне копчето, за да отвори прозореца на колата, кабината се изгуби някъде из висините по посока на Жирардели Скуеър. Там тя щеше да стовари пътниците си, да завърти до началната спирка и отново да застърже нагоре над стръмния склон към Юниън Скуеър.

Вълейо и Прийн профучаха край тях и колата се озова на хребета на хълма. Уличният музикант, когото Даяна бе мернала от хотелската стая, си бе отишъл, ала оживените улици бяха все тъй гостоприемни, както ги помнеше.

— Завийте тук — посочи тя на шофьора, когато излязоха на Юниън Скуеър.

По протежение на три преки от двете страни на улицата се редуваха малки бутици с екстравагантни дрехи, галерии и ресторантчета от типа, които Даяна много обичаше.

Тя каза на шофьора да спре пред бутика на Илейн Чен. С появата й в магазина настъпи необичайно оживление. Веднага й бе поднесен горещ билков чай и докато Даяна отпиваше от ароматичната течност, продавачките се надпреварваха да й показват рокли, поли, блузи, пуловери.

Клиентките изгубиха интерес към стоките в магазина, наобиколиха я и започнаха да я разпитват за Крис, за филма й, вадеха от чантите си листчета, за да вземат автограф от нея. Лицата им бяха грейнали като слънца, едва си поемаха въздух от възбуда, протягаха ръце да я пипнат, сякаш имаха пред себе си същество от друга планета. Даяна имаше чувството, че се извисява по ръст над тях и се изпълва със сила, достатъчна да покори целия свят.

Чак след като се появи самата Илейн Чен и успя да изтика купувачките, заключвайки вратата след тях, стана възможно Даяна да направи своя избор. Но и Илейн знаеше как да предразположи отбраната си клиентела.

Излизайки на улицата с пакетите — беше си купила две копринени рокли, сатенена блуза и изключително красив жакет от коприна и лен — Даяна почти се сблъска със строен, малко женствен мъж с тъмни очила, шапка с козирка и светлосива униформа.

— Мога ли да ви помогна?

Едва тогава Даяна видя, че това е жена; гласът й беше тънък и мелодичен, усмивката — подкупваща.

— Дайте, моля.

Жената пое с едната ръка част от пакетите и махна към дългия сребрист линкълн, който пърпореше до тротоара. Не беше същата лимузина, която бе докарала Даяна до тук.

— А къде е моята кола?

— Заповядайте — рече униформената жена и побутна Даяна към спрялата лимузина. — Лицето ви е прекалено познато, за да се задържате дълго на улицата.

И се оказа права. Нито един от минувачите и зяпачите по витрините не продължи пътя си, без да спре. Тя засенчваше дори прелестите на Сан Франциско. Лека тръпка я полази при тази мисъл. Жената й махна да се качва. Наистина беше опасно да се движи сама по улицата.

— Добре — кимна Даяна, подаде останалите пакети и влезе през задната врата в тъмното, прохладно купе на лимузината.

Имаше чувството, че е попаднала в гостна. Вместо обикновени седалки имаше три въртящи се кресла от палисандрово дърво, тапицирани с мека като ръкавица кожа. Между тях в единия ъгъл бяха разположени барче, телевизор и вана за масаж на крака, а отстрани — полица, натъпкана с подвързани с твърда корица издания на „Питър Пан“, „Братя Карамазови“, „Лолита“, „Канди“, „Историята на О“, „Портокал с часовников механизъм“ и пълните съчинения на Гарсия Лорка. Странен подбор, помисли си Даяна. Но не по-странен от мъжа, който беше седнал на стола до ваната за крака.

Той имаше тесен, дълъг череп; темето му беше плешиво, но отстрани косата беше гъста и бяла, сресана назад, а не на една страна, както някои суетни мъже се опитват по нелеп начин да прикрият плешивостта си.

Широкото, набръчкано чело и бронзовият загар на жилавата му кожа напомниха на Даяна за една великолепна черно-бяла снимка на Пикасо, която бе виждала на времето. Но приликата свършваше дотук, защото по лицето на мъжа нямаше дълбоки бръчки, макар според нея той да наближаваше седемдесетте. По-скоро то беше набраздено с тънки непрекъснати бръчици, сякаш човек го гледаше през рибарска мрежа. Освен това, очите му представляваха два пламтящи черни пула с излъчване, присъщо на далеч по-млад човек.

— Добре дошла, госпожице Уитни — рече той. — Седнете, моля.

Гласът му беше дълбок, плътен и обигран така, че да го чуват много хора. Носеше антрацитеночерни всекидневни панталони с дълбоки чупки, бяла ленена риза с къси ръкави и плетени черни кожени сандали на бос крак. Седеше с кръстосани колене и ръце в скута. Пръстите на големите му ръце бяха възлести и свити в кокалчетата, като че ли страдаше от артрит.

— Аз съм Майър — продължи мъжът. — Карл Майър. Знаете ме.

Това не беше въпрос. Даяна кимна.

— Рубънс ми е говорил за вас. Мислех, че сте в Сан Диего.

Той я оглеждаше с любопитство; само огромните му странни очи се движеха. Климатичната инсталация бръмчеше едва чуто. Огледалните прозорци отразяваха вътрешната обстановка. Външният свят не съществуваше.

— Изглеждате изплашена от мен — кимна той с голямата си глава. — Това е добре. Говори, че сте добър съдник — устата му неочаквано се разтегли в усмивка, в която проблесна злато, сякаш лъч от изгряващото над морето слънце го освети за миг.

— Значи това е Даяна Уитни.

Тази най-малко очаквана констатация разсмя Даяна.

— Извинете, нещо смешно ли казах? — попита мъжът.

— Ами да — отвърна тя. — Защото на всеки е познато лицето ми.

— О, да — с разбиране потвърди Майър. — Не ще и съмнение — наведе се и с върха на възлестия си пръст потупа опакото на ръката й. — Но колко души са ви докосвали? Вие сте икона… или ако още не, ще станете. Кажете ми, как се чувствате като такава?

Даяна мълчеше. Погледът й се бе приковал във вътрешната част на протегнатата му ръка, където, макар и поизбелели от времето, се виждаха сините цифри. Майър я видя къде гледа и каза:

— Според тях на нас не ни трябвали имена. Имената били за човешките същества. Дадоха ни само номера.

— Съчувствам ви — прошепна Даяна.

— Недейте — мъжът прибра ръце в скута си. — Вината не беше във вашия свят. Вашият свят трябваше да се бори с друг вид ужаси — очите му се отвориха широко и изразът им беше съвсем друг; той вдигна ръце. — Като млад обичах да рисувам. Мечтаех да стана втори Сезан или Матис. Много добре рисувах — гласът му спадна до шепот. — Удаваше ми се. В мен гореше огън — очите му пламтяха. — Ала много дълго се заседях в Европа. Прекалено дълго. Не можех да повярвам какво ставаше там. Когато нацистите ме прибраха и откриха с какво се занимавам, ето какво направиха… — той вдигна ръце и разпери извитите си пръсти, доколкото можа. — Счупиха ми пръстите един по един. Ей тъй, на шега.

Майър задържа още миг суровия си поглед в нея, после вдигна рамене и продължи:

— Е, поне съм жив, нали? — потупа я бащински по коляното. — Но ти така и не ми отговори на въпроса.

Даяна се помъчи да си го спомни.

— Да обичаш това, което правиш, да създаваш нещо и да бъдеш оценяван. Какво повече бих могла да искам?

— Какво повече наистина — поклати глава той и се усмихна. — За теб животът е наслада, така ли е, Даяна?

— Е, но крие и заплахи.

— О, да — засмя се Майър и плесна с длан коляното си. — Какъв би бил животът без заплаха. Огромна скука и нищо повече. Тогава направо бих си прерязал вените.

Лицето му се изкриви в гримаса, когато протегна ръце надолу към сандалите си и почна непохватно да опипва каишките.

— Дайте на мен — Даяна се наведе, отстрани внимателно дебелите пръсти на ръцете му и откопча сандалите.

Майър потопи босите си крака във ваната, натисна един хромиран бутон и водата започна да вибрира. По устните му се появи лека усмивка.

— Така вече е по-добре — облегна се иззад и отвори барчето. — Нещо за пиене?

— Един „Том Колинс“.

— Веднага.

Ръцете му изненадващо сръчно боравеха с чашите, леда, содата и алкохола. Даяна със свито сърце продължаваше да мисли за разказа му, особено като виждаше до каква степен са осакатени ръцете му. В същото време си даваше сметка, че той нямаше да й позволи да стане свидетел на недъга си, ако не смяташе, че може да й вярва безусловно.

След като приготви питиета за двамата и отпиха първата глътка, Майър заговори:

— Възрастта, мила моя Даяна, е сериозно нещо. Ако човек живее в един съвършен свят, не е нужно да се замисля за това. Но нашият свят съвсем не е такъв. Сигурен съм, че ще се съгласиш с мен. Когато бях млад, бях много търпелив. Рисуването с маслени бои ме приучи на това. Шедьоври не се правят набързо — той въздъхна и остави чашата си. — Но възрастта стопи цялото ми търпение, за жалост. Загубих единия си син в Корея, другия във Виетнам — по очите му пролича, че се вглъби в себе си. — Свърши се с шедьоврите. Вече не могат да бъдат създавани. Времето минава — погледът му отново се едря върху нея. — Остарее ли човек, все повече започва да фантазира — и пак се появи неговата иронична, обточена със злато усмивка. — Единственото ми желание сега е да създам свой собствен свят. Вече видя Марго; има още много като нея. Но само тя ме придружава, само тя познава пътя, тази кола, мен. Ние сме като едно цяло. Съзнанието ми вече е освободено и мога на воля да се отдавам на мечтите си, с които да изграждам своя действителност. Представям си, че по същия начин се е чувствал и Бог. Ако изобщо има Бог, в което дълбоко се съмнявам — очите му премигнаха — веднъж, също като кукумявка. — Защото Бог никога нямаше да отнеме синовете ми. В това не съществува никаква закономерност и необяснимостта, за която бръщолевят теолозите, е пълна глупост. Този свят е отвратителен и когато нещата се сведат до любими същества, човек трябва да взема предпазни мерки… не е ли така?

Въпросът му можеше да бъде и риторичен, но изразът му говореше, че наистина е любопитен да чуе отговора й.

— Не знам какви биха могли да бъдат тези предпазни мерки — отвърна Даяна, мислейки си за Бейба и Маги.

— О, има, има такива — уверя я Майър и вдигна пръст, отпи замислен от своя „Том Колинс“ и след малко додаде: — Разкажи ми за Рубънс. Ще ми се да знам какво чувстваш към него.

— Обичам го.

— Чудя се — все тъй замислен рече Майър — дали това е достатъчно в днешно време. Всъщност никога не е било. Аз обичах двамата си сина, но любовта ми не ги спаси.

— Не ви разбирам.

Майър закова поглед в нея.

— Трябва да спасиш Рубънс.

— От кого? — изпълнена със страх попита Даяна.

— От самия него — потупа я по коляното. — Ще ги обясня. Когато докараха малкия ми син у дома с посмъртен медал, забоден за баретата му, всичките ми чувства се изпариха. Мислех, че ми идва много, за да имам сили да го понеса. Бушоните ми изгоряха. И се хвърлих в бизнеса. Парите изглеждаха жалък заместител на синовете ми, но нищо друго не можех да правя. Когато срещнах Рубънс и го опознах, докато му преподавах, възстанових старите си бушони — те, заработиха отново. Но временно. И до ден-днешен останаха неща, които не мога да забравя. Сега ми става все по-ясно, че Рубънс се е учил много добре, дори в много отношения е станал може би като мен. А аз не искам да бъде така. Никой не бива да живее живота си, както го живях аз.

— Значи ли това, че сте нещастен?

Майър се облегна назад, въздъхна, извади краката си от ваната и започна да ги бърше с кърпа.

— Съвсем не съм нещастен. Там е цялата работа. Сега не съм способен на това.

— Не ви вярвам — рече Даяна. — Но ако е така, трябва ли да го разбирам като блаженство?

— О! — възкликна той. — Наред с всички останали чувства, които вече не изпитвам — очите му потърсиха нейните. — Желаеш ли Рубънс такъв? Би ли продължила да го обичаш?

— Ще го обичам, независимо какъв е.

— Надявам се — каза Майър — да имаш сили да удържиш дълго на думата си.

— Предлагам ти сделка — заяви Майър в момента, в който лимузината спря пред хотела й. — Ти се грижи за Рубънс, а аз ще ти помогна да откриеш кой е убиецът на приятелката ти.

Даяна въздъхна дълбоко.

— Това не е въпрос на сделка.

— Искам да го опазя, Даяна — продължи Майър със сериозен глас. — Не вярвам да има друг, на когото той може да се довери напълно или някой, който да е достатъчно издръжлив.

— Аз не правя сделки, Майър.

— Ще сгрешиш, ако отхвърлиш тази.

Тя избухна в смях, но когато отново го погледна, видя, че студеното му изражение не бе изчезнало.

— Ама вие сериозно ли говорите?

Той не трябваше да отговаря и в известна изненада Даяна установи, че изобщо не е очаквала да отговори. Тя посегна да отвори вратата.

— Нищо няма да му се случи, Майър.

После импулсивно се наклони и целуна стареца по бузата. Жилавата му кожа беше топла и суха. Миришеше на скъп мъжки парфюм. Хвърли му още един поглед.

— Ще кажа на Марго да ви докара тук отново, за да ви закопчая сандалите.

Смехът му продължи да кънти в ушите й дълго след като огромния сребрист линкълн потъна в движението на Калифорния Стрийт.

Когато се качи в апартамента си, журналистите от „Стоун“ още бяха там. Щом я видя, Крис й махна:

— Ей, Даяна, идваш тъкмо навреме. Искам да направим няколко снимки.

Тя се провря между наобиколилите го журналисти и Крис обгърна раменете й. Започнаха да я разпитват по какъв повод е тук, как върви филмът — магическата дума, която развърза езика й. Докато говореше, видя с крайчеца на окото как Крис прескочи проснатите на пода крака на Роли и се приближи до висок чернокож мъж, който се бе отпуснал на един стол в ъгъла и наблюдаваше беззвучен телевизионен канал.

Той имаше бухнала, лъскава ситнокъдрава коса, издължено лице с високи скули и очи с форма на бадеми. Устата му изглеждаше като мацната с един замах на художническа четка върху шоколадово-пепелявото му лице. Беше облечен с тъмнозелени кожени панталони, впити в чатала, и кремава копринена риза с широки ръкави. Отдолу се виждаше огърлица от няколко реда нефритени мъниста, а високо около врата му висеше тънка платинена верижка с фигурка на Буда, изваяна от камък. На дясното му ухо просветваха три диамантени топчета.

— Ей, Найл — плесна го по коляното Крис. — Хайде, трябваш ни за някоя и друга снимка.

Не беше нужно да казват на Даяна, че това е Найл Валънтайн, китарист, роден в Америка и емигрирал в Англия в средата на шейсетте години. Първият му сингъл — „Бялото слънце“ — кажи-речи за един ден се превърна в хит и името на Найл стана сензация. Яркият стил на китарата му — неповторима смесица от блус и еуфоричен ритъм — внесе революционни промени в рока. Когато осем месеца по-късно излезе и вторият му сингъл, „Затворен под земята“, той стана номер едно в света и славата на Найл се затвърди.

Крис поведе Найл към дивана, където фотографът на „Стоун“ беше започнал да подрежда групата. Таис, разбира се, се настани до Найджъл. Беше със светлобежова велурена пола с копчета отпред, повечето разкопчани, и когато седна, целите й крака бяха навън, Даяна забеляза, че от вътрешната страна на дясното и бедро има нещо, което не можеше да е друго, освен татуировка. Заприлича й на двоен кръст, но Тай така бързо преметна крак връз крак, че не можа да види добре.

Накрая Крис придърпа Найл на дивана и онзи се сви между него и Даяна и обгърна двамата с ръце. От другата страна Роли както винаги правеше някакви маймунджилъци. В следващите десетина минути се чуваше предимно бръмченето на фотоапарата, който направи без прекъсване серия от снимки.

По едно време Таис се наклони през Найджъл към Даяна и прошепна:

— Я кажи, Даяна, как е в леглото нашият?

Даяна хвърли бегъл поглед към Крис, който не обръщаше внимание на нищо, освен на окото на обектива. И през ум не й минаваше да каже истината на Тай. Нима щеше да е от полза? Таис ще повярва на това, което иска да чуе. И Даяна с удоволствие щеше да й го каже.

— Имала съм и по-добри — засмя се тя в отговор. — Но едно е сигурно — много е извратен.

— А водил ли ти е някое от неговите момиченца?

Абаносовите очи на Таис бяха сякаш без клепачи, като на влечуго. За миг Даяна като че ли загуби самообладание и едва ли не чу вътрешният присмех на другата жена да кънти в съзнанието и. Какви негови момиченца? Истината ли казва Таис и ако е истина, какво още не знам за Крис?

— Веднъж ме попита дали искам — заговори тя след малко с глас, в който нямаше и нотка на неувереност — просто поредната роля в крайна сметка, — но аз не се съгласих. Казах му: „Ами ако стане някой фал с теб“?

Сега и двете се засмяха.

— Трябва да го видиш на някой от неговите разпивки — тихо продължи Таис. — Все Найджъл ходи да го прибира, защото Крис има доверие само на него.

Сега пък разпивки. Какви разпивки?, питаше се Даяна. Какви ми ги говори Тай?

— Няколко пъти съм била, когато се прибираше и Маги…

— О, Маги нищо не знаеше за това — прекъсна я Таис. — Тя положително нямаше да се задържи при него толкова дълго. Без да я познавам…

— Достатъчно — разнесе се гласът на фотографа. — Сега ми се ще да направим разместване, ако нямате нищо против…

Даяна отиде да седне до Таис. Така по-лесно можеше да изкопчи нещо от нея.

— Човек не може да опознае хората докрай — каза Даяна. — Ето, аз бях най-добрата приятелка на Маги, но сега не съм сигурна, че съм я познавала добре.

— В какъв смисъл?

— Ами много неща е правила, за които не съм знаела — импровизира в момента Даяна.

— О, даа, да — закима Таис. — Е, разбира се, Крис я пристрасти към хероина… но рано или късно всеки го почва. Имам предвид, че ако не беше той, щеше да е някой друг.

Даяна изведнъж усети замайване. Имаше чувството, че земята се е килнала на една страна и е изкарала дъха й. Опита да запази хладнокръвие, съзнавайки че не бива да позволи дори едно трепване да издаде чувствата й в момента. Хероин. Думата имаше едно-единствено значение както на улицата, така и на жаргона в тоя свят. Божичко, помисли си тя, възможно ли е Тай да казва истината? Тя пропъди тази мисъл.

Внезапно се сети за Боунстийл и думата намери мястото си. Поне имаше начин да провери достоверността на думите на Тай. Боби имаше резултатите от аутопсията на Маги. Безспорно те ще покажат…

— Но ти не може да не си знаела — продължи Тай, търсейки да срещне погледа на Даяна.

— Знаех само това, което тя ми казваше — загадъчно отвърна Даяна. Нека сега Тай си поблъска главата, рече си тя наум.

Пук! Пук! Пук! Пук!

И завесата падна, сеансът свърши. Групата се разпръсна. Таис стана и се усмихна на Даяна; прибра пешовете на велурената си пола. Сега се виждаше само едното й бедро.

— Искаш да кажеш, че никога не си я разпитвала? И не си проявявала никакво любопитство?

Даяна също се изправи и застана рамо до рамо до Таис.

— Ако съм я питала нещо — тихо отвърна тя, — то си е останало между мен и Маги.

— Сигурно го ненавиждаш за това, което направи с приятелката ти.

Даяна разбра как изкусно бе подведена да стигне до тук — не безболезнено, а със странични тежки удари. Беше вбесена, но по никакъв начин нямаше да се издаде. Проявата на воля й бе станало навик и сега с цялата сила на този огромен талант, отвърна:

— Аз обичам Крис. Той ми е като брат. И каквото и да ми говориш за него, не може да промени нашите отношения.

В гласа й се прокрадна подчертана отрова, макар и нежелана. Същия този тон използваше в ролята си на Хедър Дюел. Чу го едва след като бе изрекла думите и видя въздействието върху Тай. Тя изглеждаше така, сякаш невидима ръка я бе стиснала за гушата и я душеше. И както никога се колебаеше как да продължи.

Даяна бавно разтегли устни в усмивка и потупа Таис по ръката.

— Както и да е — рече тя. — С това се приключи и е забравено.

И се отдалечи. Найл отново се бе върнал на стола пред трепкащия телевизионен екран. Отпадналост и неспокойствие се долавяха в отпуснатата му стойка, тежките клепачи и плътните, жадни устни; като че ли беше обладан от дух от друг свят; от тялото му се излъчваше призрачна топлина като при силна треска, която не може да бъде овладяна. Седеше, без да помръдва, само дългите му, жилести пръсти потрепваха, сякаш докосваха невидимо прагче на китара.

— Композира нещо — каза Крис, след като стаята почти се изпразни. — Изпада в такива състояния понякога. Нещо като медитация.

— Медитация ли? — изсмя се Даяна. — Та той е на висотата на Мад Хатър.

— И какво от това? — захили се Крис. — Ние да не би да не сме, ама кой го е еня?

— Ей, Крис — провикна се Найджъл от вратата, — лимузината ще дойде да ни вземе след петнайсет минути.

— Ще настройваме инструментите — обърна се Крис към Даяна. — Сега ще се чупим, но ме изчакай за вечеря — той млъкна и очите му загледаха с любопитството на дете. — Ако нямаш други планове.

— Я не се занасяй — засмя се Даяна. — Нали затова съм дошла, да бъда с теб.

Това съвсем не беше вярно, поне като първоначален замисъл. Впусна се в тази авантюра с надеждата, че излизането й от Лос Анджелис ще я разнообрази. Сега обаче смяташе, че решението е било спонтанно, но по съвсем друга причина. Подозираше, че е открехнала някаква тайна врата, зад която бяха разхвърляни части от сложна китайска главоблъсканица като леки вълни в езеро. И само от едно място се надигаха силни вълни, разкриващи светове — истински и фалшиви, непознати досега.

Даяна тръгна нагоре по витата стълба, оставяйки Найл да оркестрира в унес. Подозренията започнаха да обсебват съзнанието й. Силка й бе подметнал, че у Найджъл има нещо патологично. Ами какво да каже за Таис? Можеше ли с нещо друго да се обясни държанието й? Колко много е мразела тя Маги. А сега и мен.

Погледна часовника си. Имаше вероятност Боунстийл да не си е тръгнал още от службата. Но го нямаше в кабинета.

— Един момент, госпожице Уитни — каза в слушалката настойчив женски глас. — Ще опитам да позвъня в колата.

Даяна почака известно време и след малко я свързаха.

— О, не очаквах да се обадиш толкова скоро — заговори Боби. — Нещо нередно ли има?

— Не. Просто… Трябва ми известна информация, Боби.

— Стига да мога, ще ти я дам. Казвай.

— Какви са резултатите от аутопсията на Маги?

— Нали ти казах…

— Не си ми казал всичко.

— Но какво е станало? — внезапната промяна в тона на гласа, му я изненада.

— Боби — думите се отронваха от устата й като по тяхна собствена воля. — Трябва да знам. За Маги.

— Какво да знаеш за нея?

Тук търпението й се изчерпа и тя избухна:

— По дяволите, Боби, престани да ме будалкаш! Знаеш за какво те питам.

— Не мога да повярвам, че не ти е било известно.

— Значи е истина. Значи е била пристрастена.

— Медицинската експертиза показа, че от скоро се е пристрастила, ако това може да бъде утешение.

— О, страхотно утешение, няма що!

— Даяна, опомни се. Не забравяй с кого е живяла.

— Господи! Господи! — опитваше се да подреди мислите си. — Защо не ми го каза по-рано?

— Съжалявам — отвърна той. — Наистина съжалявам. Но щеше ли да има някаква полза?

— Нещастник! — изкрещя тя и тръшна слушалката.

От гостната долу отново се разнесе музика. Този път обаче тя бе изпълнена с неземното строго великолепие на звуците от синтезайзерите. „Все едно, че работиш със синтезайзери, беше й казал веднъж Крис, трябва адски да внимаваш да не разкриеш нещо повече, отколкото искаш.“

Тя се наведе, обхвана глава с длани и провря пръсти в косата си. „Ама че идиотска история!“ После заудря с юмруци бедрата си до болка — чак очите й се насълзиха. Но продължаваше да се чувства напълно безсилна.

Първото място, за което помисли да отиде, беше „Нова Бърлеск Хаус“. В края на краищата там имаше много хора, които обичаха Бейба и които бяха с достатъчно здрави мишци, за да отмъстят за него, когато им разкаже на какво е била свидетел.

Вървеше забързано по мрачната улица, закопчавайки в движение късото си палто, без да обръща внимание на скитниците край себе си, които я отминаваха, превити от студ и потънали в мисли или пък спяха боси в покритите с хартия входове. Малко преди да стигне до театъра, видя трупаща се тълпа и ярко мигащите лампи на полицейски коли. Намали ход, сърцето й лудо заби. Дишането й се затрудни. Приближи се до тълпата и успя да зърне върволица от пълни носилки и закритите от полицейските коли линейки на болницата „Рузвелт“.

Божичко, възкликна тя мислено. Не! И започна да си проправя път между тълпата. Винаги, когато ченгетата се изсипеха тук в пълен състав, обстановката се нажежаваше. Ала този път като че ли имаше нещо повече.

— Ама че експлозия беше! — чу да казва някой до нея.

— Никога не съм виждал толкова много кръв! — обади се друг.

Тя продължи да се провира между хората, докато мина достатъчно напред, за да може да вижда. Входът на „Нова“ беше затъмнен отвън. Това й напомни как изглеждаше едно виетконгско селище след нападението на американски батальон. Картината бе показана една вечер по новините в шест часа по трите телевизионни канала.

Не долови мирис на дим наоколо, но когато подуши въздуха, усети същия онзи мирис, който изпълни стаята на Бейба, след като бе прострелян.

Потокът от носилки не спираше, а наоколо, разбира се, гъмжеше от ченгета. Днес явно им беше успешен ден и те си правеха знаци един на друг с изписано по лицата им огромно облекчение.

Изведнъж в една от носилките Даяна разпозна Рустър. Лицето му бе обърнато към нея, очите — затворени. Чаршафът, който го покриваше, бе прогизнал от кръв. Лъскавата руменееща кожа на лицето му сега бе добила неприятен восъчен цвят. Помисли си за Тони — дали децата и внуците му щяха да го видят отново?

Носилката с Рустър мина почти до нея и тя неволно промълви името му. Един от полицаите се обърна и Даяна разпозна свинското лице на сержант Мартинес. Очите му се отвориха широко, защото той също я позна.

— Ей! — извика сержантът. — Трябва да говоря с теб.

Даяна се обърна и се шмугна навътре в тълпата. Много добре знаеше за какво иска да говори с нея. То нямаше нищо общо с убийството. Тя беше единственият жив свидетел на подкупите, които той взимаше.

— Ей! Върни се! Малка развратнице! Няма да ми избягаш!

Гласът му я следваше сред тълпата, сякаш беше с радар, който щеше да я проследи, да я обкръжи и да я върне назад.

Тя си пробиваше път между хората на зигзаг; тяхното движение също я улесняваше. Но чувството, че Мартинес е по петите й, не я напускаше. Чуваше как тежките стъпки на огромните му обувки с дебели подметки отекват по паважа.

На места обаче, хората се бяха струпали нагъсто и тя едва успяваше да се придвижи. Започна да се задъхва, под мишниците й изби пот, която се стичаше на струйки надолу по извивката на ханша, по краката.

Някой — Мартинес или настъпен минувач — я сграбчи за ръкава. Тя се дръпна настрани, стъпи накриво и за малко да загуби равновесие. Препъна се няколко крачки, но успя да се задържи права. Затича се към ъгъла, за да завие по Осмо авеню и усети болка в левия си глезен. Свърна в първата тясна пресечка и се облегна на стената, без да помръдва, само запъхтените й гърди се вдигаха и спускаха. Беше станала вир-вода от пот; цялата гореше, сякаш имаше треска.

Постоя така около пет минути, после тръгна, стараейки се да върви съвсем спокойно; излезе на Бларни Стоун и се упъти към едно кафене, близо до 41-ва улица, където беше мрачно, миришеше на бира и тя можеше да си поръча сандвич с осолено говеждо за деветдесет и пет цента. Седна на една лепкава маса до бара и видя как „Никс“ загубиха с много малко.

Музиката на долния етаж спря и тя въздъхна о облекчение. Миньорните тонове само подсилваха унинието й.

Продължаваше да се чувства безпомощна и изпълнена със страх, сякаш Мартинес дишаше във врата й.

Кой знае, може би още дишаше от някоя своя ниша в миналото й, помисли си тя.

Стана от мястото си. Единственият начин да излезе от това положение е като придобие власт. Истинска власт. Такава, каквато притежаваха Рубънс и Майър. Вярно, може и да са жертвали много, но достатъчно е да се види какво са получили в замяна! И аз, разсъждаваше Даяна, знам в какво се втурвам. Да, ще се натъквам на капани, но ако съм постоянно нащрек, как тогава ще ме впримчат?

„Хедър Дюел“ също може да спомогне, беше убедена в това. Може. Ако всичко върви добре.

В банята тя отвъртя крановете, изсипа пакетчето с ароматизиращи зрънца във ваната и зачака уханието им на виолетки да насити въздуха. Свали дрехите и се потопи с наслада в горещата вода. Облегна глава върху извивката на ваната и ахна от изненада.

Рамката на вратата се изпълни с фигурата на Найл; полуотворените му очи я гледаха с невъзмутимото спокойствие на тревопасно животно.

— Ти къде се намираш, та нахълтваш така? — сопна му се Даяна.

— Всички излязоха — унило рече Найл. — А и аз свърших с музиката.

— Не виждаш ли, че съм гола?

Той вдигна рамене.

— Това няма значение за мен.

— А мен къде ме слагаш? Нямам ли право на глас?

— Вратата беше отворена — той пристъпи навътре и седна върху капака на тоалетната чиния. — Нали Крис ни запозна.

— Да.

— Хм, хм. Лицето ти ми е познато — закима той с огромната си глава. — Филмова звезда, нали?

— Може и така да се каже.

Мъжът пое дълбоко въздух.

— Миришеш много хубаво.

— Благодаря.

Даяна видя колко е сериозно изражението му и прихна да се смее. Той явно беше прекалено наивен, та дори не се обърна. Приличаше на загубило се дете, което търси майка си, някакво подобие на Питър Пан, който дори не разбира естеството на преследването си или на копнежа си.

— Ще дойдеш ли на концерта довечера? — попита го Даяна.

— Да-а. И на купона след това — потърка бузите си. — Можеш ли да пазиш тайна?

— Разбира се.

Той се усмихна, дългите му бели зъби осветиха като слънце лицето му.

— Ще има джемсешън, аха. Крис и аз го намислихме. Включваме китарите в мрежата и проглушаваме тъпанчетата на всички. Ха, ха, ха! Да! — допря напреки пръст до устните си и сниши глас до дрезгав шепот. — Това е пълна тайна. Никой не знае, освен аз и Крис. Сега и ти. Ама да не вземеш да кажеш на някого. Искахме да изненадаме всички. Нужни са изненади, за да не заспи човек. Иначе животът става много, ама много скучен. Все те кара на сън.

— Изненадана съм, че всичко ти е скучно, като знам как свириш.

Той й се усмихна, но толкова тъга имаше в тази усмивка, че Даяна се слиса.

— О, не. Ти ме разбра погрешно. Само когато свиря, не скучая.

Силните му пръсти се свиха и се заплъзгаха по невидими струни във въздуха. Даяна видя жълтеникавото удебеляване на върховете им — резултат от дългогодишния допир до стоманените нишки.

— Свириш толкова хубаво, Найл. Толкова по-различно от другите. Просто си гениален.

— Да. И приятелите ми говореха така в началото. Приятелите ми — той поклати глава. — А сега ми казват: „Ей, Найл, какво си мислиш, че правиш с тия изгъзици на сцената, бе човек? Тия еуфории, тия светлинни ефекти; та чак и със зъби да дърпаш струните, и всякакви такива глупости. Ти си най-добрият, човече, дръж се като такъв. Просто излез и свири…“

Найл млъкна, подпря с длани главата си.

— Това не съм аз — продължи той след малко. — Просто не съм аз — и заклати глава, — като само седя и свиря.

— Тогава защо го правиш? — цопна ръце във водата Даяна, докато се надигаше, за да седне.

Найл вдигна глава като животно, което надушваше дирята, и сви рамене.

— Трябва да си в крак с времето. Създал съм си име и трябва да се съобразявам с него. Толкова години минаха, години, пълни с горчивина, през които никой не искаше да слуша музиката, която изпълнявах. Много време посветих, за да си изградя това име — зарязах всичко заради него и сега какво? — изсмя се той с леден, мрачен смях, — сега разбирам, че името е много по-важно от музиката, която правя — обърна се към нея. — Както виждаш, музиката се приема от само себе си, а името трябва да се поддържа. Използвах музиката, за да си направя име, а сега те като че ли станаха две отделни неща, всяко със свой собствен живот… — пак поклати глава. — Разбира се, нямаше да успея без помощта на някои приятели. Крис, Найджъл и в ония години Джон…

— Познавал си Джон?

— О, да. Но не за дълго. Дотогава се бяха натрупали адски много проблеми. Еуфористичните изпълнения бяха в залеза си, разбираш ли? „Бийтълс“ бяха направили своя бум със „Сърджънт Пепър“ и за една нощ смениха облика на музиката. И тъкмо Джон бил този, който настоявал групата да направи свой шедьовър, за да се задържи на нивото на „Бийтълс“ и „Стоунс“. Според Джон решението било албумът „Уаксуъркс“. Той беше изцяло негов, или поне в по-голямата си част. Естествено, отначало Найджъл бил против албума. Не искал да изтръгва групата от корените на блуса. Според него блусът ги бил създал и мисълта да дрънка нова тоналност го ужасявала. Но Джон успял да се наложи. Когато отидох в Англия, всичко това беше вече забравена история и за времето, докато истински опознах групата, нещата коренно се промениха. Оказа се обаче, че и Крис не е доволен от „Уаксуъркс“. Мисля, че в случая поддържаше Найджъл. Освен това, където и да отидеше, все Найджъл беше с него, а Джон оставаше сам — кога точно го изолираха напълно, само те си знаят. Йън и Роли не ги беше грижа за нищо, разбираш ли, гледаха си мадамите и си имаха свой живот извън групата. За разлика от ония тримата — техният живот беше групата. И Джон взе да се отдава на наркотика. А не беше от най-уравновесените хора, та да не му повлияе. Можеше да бъде нагледен пример за научните наблюдения на ония откачалки — психиатрите. Маниак, параноик — както и да го определиш, щеше да пасне на Джон. За него действителността нямаше особен смисъл.

Даяна знаеше за последвалата поредица от албуми.

— Значи оттогава Джон е започнал да пропада, нали?

— Ъхъ. Следващият албум беше „Сини сенки“, в който повечето парчета бяха на Крис и Найджъл. Е, и аз пипах тук-там, когато Джон не се появеше или припадаше в тоалетната. Божичко, а Тай пък колко работа свърши по тия сешъни.

— Тогава излиза, че слуховете за твоето участие в сешъните са верни.

— Да. Моята компания не ми разрешаваше, но аз въпреки това участвах от колегиалност, нали разбираш. Джон си имаше проблеми и аз подадох рамо на групата. Всеки колега би го направил. Но никой не искаше това да се разгласява. Хм — той се огледа наоколо, — имаш ли от ония да дръпна веднъж?

— Не.

Той кимна.

— Е, добре — стана. — Аз ще потеглям. Да те оставя да си довършиш това, което беше почнала. А кола има ли?

— Разбира се. Долу в хладилника е.

— Чудесно.

С кратка усмивка той изчезна през вратата.

Докато Даяна излезе от ваната и се загърне с плътен хавлиен халат, музиката зазвуча отново, изпълвайки долното пространство с тъжна, сантиментална мелодия.

Светът вътре в лимузината беше съвършено различен. Тя се чувстваше като риба във вода. Навън не се виждаше нищо. Плътно оцветените стъкла пропускаха само най-ярката външна светлина. Черен, леко замъглен свят профучаваше безшумно покрай тях, а те седяха точно като Найл, когато се бе вторачил вглъбен в беззвучния телевизионен екран. Само, мислеше си Даяна, дето този път те самите бяха на екрана.

В колата се носеше сладникавата миризма на марихуана. Горящата пепел просветваше като светулка, когато дръпваха от цигарата си; чуваше се как вдишват и издишват.

Найджъл се наклони напред, отвори малкия хладилник, вграден в гърба на предната седалка и извади бутилка бира „Кирин“, отвъртя капачката и отмятайки глава назад изля три четвърти от съдържанието в гърлото си на един дъх.

До него Таис пушеше цигара от хашиш, която специално бе потопила в черна паста, приготвена саморъчно от тетрахидроканабинол. Беше кръстосала стройните си крака, като десният й глезен бе усукан около левия. Високата цепка на роклята от сребристо ламе разкриваше стегнатата й плът. На лявата си китка носеше три златни гривни, всяка във форма на змия, захапала опашката си. На врата й висеше древен египетски талисман, който тя никога не сваляше.

Крис седеше до Даяна, облегнал глава на плюшената облегалка и като че ли дремеше. Найл се беше качил в другата лимузина заедно с Йън и Роли.

Таис подаде цигарата си на Даяна; тя я взе и я върна на Найджъл. Той дръпна от нея. Таис наблюдаваше Даяна.

Седнал на предната седалка до шофьора, Силка не изпускаше от поглед нито тях, нито пътя напред. Дългата му ръка лежеше върху облегалката на предната седалка, масивна като греда.

— Хей!

Гласът беше на Найджъл. Подвикна тихо, но в колата цареше такава тишина, всеки вглъбен в празните си мисли — празнота, която настъпваше по необходимост винаги непосредствено преди даден ангажимент — че Даяна се стресна.

— Ей, Крис.

— Какво има?

Крис не помръдна, дори не отвори очи.

— Не съм убеден, че момчетата ще могат да изпълнят „Сориън“ довечера.

— Разбира се, че ще могат. Нали го записаха на плоча. Защо да не могат и довечера?

— Не знам…

— Стига си се притеснявал.

— Знаеш, че не обичам промени в последната минута. Много фалове могат да станат. Нямам намерение да видя как, докато свиря, панталоните ми се свличат до глезените.

Таис се изкикоти и Найджъл я изгледа.

— Фалове ще станат, само ако мислиш, че ще станат друже — Крис почеса с длан носа си, сякаш муха го бе по-гъделичкала. — А и да станат, няма да ни е за първи път. Помниш ли в Хамбург как ченгетата изпълниха цялата зала? Ами в Сидни, когато…

— Крис, сега не е време да се ровиш в спомени!

— Ами, защо? — спокойно попита Крис.

— Казах на момчетата да извадят парчето от програмата.

Крис изведнъж отвори очи, в секундата се пресегна през Даяна и хвана Найджъл за предницата на ризата.

— Ах, ти, дръвник такъв!

— Я ме пусни, да те вземат дяволите! — изкрещя Найджъл и заудря китките на Крис, мъчейки се в същото време да се отскубне от ръцете му.

— Ей, Крис — намеси се Даяна, — престанете.

В другия ъгъл на колата Таис седеше неподвижно, загледана право напред; тъмните й очи бяха непроницаеми. Държеше фаса от цигарата настрани от себе си. От полуотворените й уста бавно се процеждаше струйка дим.

— Тай! — извика Даяна, докато се мъчеше да разтърве двамата мъже. — Няма ли да се намесиш, за да спрат?

— Защо? — прошепна Тай. — Адреналинът ще им подейства добре.

На предната седалка Силка изсумтя нещо и се обърна назад, провря едрите си ръце през полуотворената огледална преграда и с привидна лекота раздели двамата, като задържа ръцете си между тях, докато дишането им се успокои. Известно време се усещаше враждебност, която струеше от двамата като кръвта на току-що заклано животно. След малко се разнесе спокойният глас на Таис:

— Остава само един час, преди да излезете на сцената.

Думите й бяха отправени към двамата мъже или по-точно към нажеженото пространство между тях.

Найджъл изви глава, сякаш чувстваше врата си схванат и оправи тениската, която се бе събрала над кръста му.

— Край на спора — заяви Силка с глас, наподобяващ стържещия звук на автомобилна гума върху чакъл.

Навън неусетно бе настъпила вечерта. Тълпи младежи изпълваха булеварда пред концертната зала и при опитите на всеки да мине по-напред се полюляваха като развълнувано море. Даяна не толкова чуваше, колкото чувстваше ехтящата шумотевица, въпреки че лимузината не пропускаше никакъв звук отвън. Но имаше звуци, които не можеха да бъдат заглушени.

Потокът от младежи се люшна на една страна, когато зорки очи от периферията зърнаха огромния континентал. Чу се грохот като от разбиваща се исполинска вълна и шофьорът отби вляво. Докато колата завиваше, тълпите като че ли се разпръснаха и младежите се втурнаха да тичат след лимузината. Коси се вееха в нощта, чанти с дълги дръжки се мятаха напред-назад на косъм да се изхлузят от рамо. Както тичаше, едно русокосо момиче стъпи накриво с високите си токчета. За миг като че ли успя да запази равновесие, тъй като нечие рамо отдясно се удари в гърба му. Ала преди да успее да се изправи напълно, друг го блъсна и момичето падна. Тълпата продължи да настъпва напред, без да обръща внимание какво става наоколо. Сякаш всеки имаше радар, насочен към континентала и го следваше.

Някой — беше невъзможно да се види кой, тъй като в полумрака обезумялото множество изглеждаше като огромно размазано петно — стъпи върху лежащото на земята момиче. То правеше опити да стане, ала тълпата прииждаше и нищо не бе в състояние да я спре. Друг протегна ръка да вдигне момичето, ала не успя; и той, на свой ред, се просна на асфалта. Даяна видя как момичето вдигна глава и отвори широко уста, но ако бе последвал звук, той не можа да, се чуе. Тя посегна да отвори вратата, но усети върху китката си ръката на Крис.

— Чакай, какво правиш?

— Едно момиче там падна — задъхано отвърна Даяна. — Стъпкаха го. Трябва да му помогнем. Кажи на шофьора да спре.

— Ти луда ли си? Спрем ли дори за миг, те ще ни разпердушинят. Това множество направо ще ни задуши.

— Но те стъпват върху него!

— Няма да му помогнем, като стъпчат и нас, нали? — рече Крис. — Щом видя полицай, ще му кажа, съгласна ли си така? — той се обърна да погледне навън. — Я виж — ръката му сочеше през прозореца, — то се изправи. Ей там.

Лимузината зави зад ъгъла. Посрещна ги кордон от полицаи. Ореоли от размазана светлина ограждаха заоблените дъна на маските им. Палките бяха извадени навън. Спрелите върху част от тротоара две полицейски закрити коли препречваха пътя като метални стражи. Крис отвори прозореца от своята страна и каза нещо на двама от полицаите. След малко пред тях се извиси тъмният силует на концертната зала.

Първата върволица от тълпата вече завиваше зад ъгъла — една огромна вълна, гонеща своя собствена цел. Широката преграда от гофрирана ламарина се вдигна нагоре в бетонната стена и колата продължи навътре по лекия наклон. Малко след като континенталът спря, зад него допълзя и близнакът му. Тежкият портал се спусна обратно и издрънча в пода. Всички слязоха един по един от колите.

— Носите ли си пропуските? — проехтя гласът на Силка в кухото пространство.

Той кимаше одобрително с глава, докато всеки по отделно показваше картата си, после им направи знак да го последват.

Над тях на височина най-малко пет етажа се издигаха бетонни стени, боядисани в матово сиво-зелено. Помещението изглеждаше достатъчно да побере няколко пътнически самолета и пак да остане място. Високо над главите им, разположени в прави редици по целия таван, бръмчаха флуоресцентни лампи и придаваха на лицата им блед, болнав вид.

Навсякъде имаше униформена охрана. Застанали до широките врати на асансьора, двама полицаи провериха пропуските им, като изпитателно сравняваха цветните снимки с действителните лица. Асансьорът беше с размерите на гарсониера. Той тръгна нагоре тъй плавно, че не се усещаше никакво движение.

На дванайсетия етаж, където се намираха гримьорните, групата бе посрещната от четирима още по-въоръжени полицаи, които отново ги провериха един по един. Но след като минаха през една едва ли не военна фаланга, Даяна установи, че тук цари овладян донякъде хаос. Видя, че рекламните агенти на групата са събрали всички репортери и фотографи накуп в един ъгъл. Сред тях разпозна репортерите на „Стоун“, които бяха взели интервю в хотела. Разпозна също и неколцина сътрудници на „Тайм“ и „Нюзуик“. Направи й впечатление, че техните пропуски се отличават по цвят от нейния и тези на групата. Това означаваше, че те имат достъп само до кулисите — без право да влизат в гримьорните, където всеки от групата можеше да се уедини.

Фотоапаратите щракаха, докато Силка ги превеждаше през бетонното пространство. Вдясно от тях, в далечината, Даяна мерна плътна тъмночервена плюшена завеса, зад която се издигаше високата сцена.

Свиха вляво през сводест вход без врата, охраняван от други двама униформени, които провериха само цвета на пропуските им, и тръгнаха по тесен, дълъг коридор от бетонни плочи, облицовани със сив емайл.

На оркестъра бяха предоставени една срещу друга две стаи, където да се преобличат. Всички влязоха след Силка в лявата. Бено беше вече там. Вътре, покрай двете стени имаше пейки; вляво се виждаше облицована с плочки баня без врата, редица от душове с прегради помежду им и няколко писоара, отделно от закритите тоалетни.

Насред стаята се издигаше дълга маса, отрупана с плата с пресни плодове и зеленчуци, а между тях бутилки шампанско в съдове с лед. В единия ъгъл имаше стар червено–бял контейнер от кока-кола, пълен с кутии със сода, заровени в натрошен лед. Отделно, на стайна температура, бяха струпани бутилки „Кирин“.

Йън и Роли, които междувременно бяха прескочили да огледат тяхната стая, влязоха, мъкнейки със себе си по едно момиче. Това на Роли беше русо и закръглено, а на Йън — с червена коса и дълги като на манекенка крака. Носеше тесни черни джинси и бяла тениска с къси ръкави и рисунка на гърдите — синьо-бяло-червено кръгче и думата „ДЖАГ“.

Иън се упъти с момичето право към банята и след малко се чу шуртенето на душ, последвано от остър писък. После, заливайки се от смях, двамата отново се появиха. Момичето беше прогизнало от вода — косата му падаше на къдрици около лицето, гримът му се стичаше на тъмни ивици по бузите, гърдите с твърди зърна се очертаваха ясно под прилепналата памучна фланелка. Йън задържа още малко ръката на момичето в своята, потупвайки я леко, после я пусна и се обърна към Найл.

— Ей, ами ти, друже? Искаш ли тази кукличка? — и се изхили. — Има страшно надарени устни.

Найл обаче мърдаше собствените си надарени пръсти и не благоволи дори да поклати глава.

— Не? — изпъчи се Йън. — Е, тогава остава за мен и теб, нали, момче? — говореше на Роли. — Или да направим равностойна размяна, какво ще кажеш?

Той грабна червенокосата, завъртя предизвикателното й тяло в кръг и я бутна да върви към Роли, който, смутен и изчервен, избута закръглената блондинка към Йън. За миг пътищата на двете момичета се срещнаха и те се разминаха със съвършено хореографско изящество, като танцьорки от мюзикъл на Бъсби Бъркли.

Роли обви с ръка раменете на червенокосата, огледа я от главата до петите и рече:

— Равностойна размяна ли, друже? Да имаш да вземаш! Я виж формите на русата! А тая…

— Ооо! — прекъсна го Йън. — Предположих подобен изроден фетишизъм у теб, момчето ми. Ако искаш да знаеш, червенокосите са по-рядко срещани от русокосите. Затова смятам, че тая отличителна черта ще компенсира другите… ъ-ъ… тъй наречени недостатъци.

Роли се разсмя, опипа с длан мократа тениска на червенокосото момиче и, избутвайки я към вратата, каза:

— Хайде, любима, ела да ти намеря нещо сухо да облечеш.

Йън и неговата блондинка ги последваха към отсрещната стая.

Крис и Найджъл започнаха да събличат връхните си дрехи. Сценичните им костюми висяха грижливо подредени в найлонови торби на закачалки до стената.

— Ей, Найл — тихо каза Найджъл, — спиш ли?

— С отворени очи съм, както виждаш.

— Какво си се умислил тогава?

— За музиката си, друже. За нищо друго. Само за музиката си.

Свитите му пръсти се размърдаха, изпълнявайки във въздуха пасажи, които само той чуваше.

— Какво ти става, не искаш ли някое маце? Да не би да не си добре, друже?

— Влизам на запис в студиото следващата седмица — отвърна спокойно Найл. — Докато вие сте на път, аз ще направя най-добрия албум, излизал досега. Хм, да. Всичко вече е в главата ми — свитите му пръсти застинаха неподвижно. — Лее се като поток. Цялото ми тяло е една безкрайна мелодия, път, който няма край… само залез… нощ… и нов изгрев.

— Това копеле — обърна се Найджъл към Крис — май пак взе да бълнува. Божичко, отново захвърча в облаците.

— Знам, какво говоря, човече — рече Найл. — Ти не ме разбираш. Вътре в себе си мога да направя каквото си искам. Нямам вече приятел, който да ми казва: Найл, направи това или Найл, направи онова. Не. Вече слушам само себе си.

— Хм! — презрително сви устни Найджъл. — Не се и съмнявам. И като влезеш в студиото, звукооператорът те включва в електрическото табло като поредния кабел. А по турнетата виждаш пълни зали, всички станали на мрака, викат, хвърлят ти по нещо. И когато се изправиш пред тях в светлината на прожектора, каквото и да им кажеш да направят, те веднага ще го сторят, друже. Само им кажи да се бухнат в морето и ще тръгнат! Като нищо ще тръгнат!

— Е, ти си имаш едни представи, аз — други — Найл го погледна и му се усмихна замечтан. — Но трябваше да носиш войнишки ботуши, приятел. Да!

Найджъл се начумери.

— Какво искаш да кажеш, черна мутро?

Найл се обърна към Даяна:

— На времето беше съвсем друго. През шейсетте. Затова всъщност заминах за Лондон — в очите му се четеше лека тъга. — А сега е все едно и също, където и да отидеш. Вече няма далечно място.

— Слушай, копеле!

Найджъл се нахвърли върху чернокожия и го сграбчи отпред за ризата. Найл отскочи настрани и със сгъната в лакът ръка успя с един удар да избие вкопчените в ризата му пръсти на Найджъл. После пристъпи крачка напред и го ритна. Найджъл се просна на пода.

— Следващия път — рече му Найл с все тъй сънения си глас — запази определенията за себе си, чу ли?

Найджъл се изправи на крака и стисна ръце в юмруци, но Крис застана между тях.

— Хайде стига! — каза той. — Престани да го дразниш. Време е да се приготвяме. Хайде!

Найджъл гледаше към Найл през рамото на Крис.

— Искам да го разкараш от тук.

— Той също ми е приятел! — Крис разтърси Найджъл. — Ей, на теб говоря, човече! Я се стегни!

Погледът на Найл остана невъзмутим.

— Тая врява не е току-така — рече той.

Крис пусна Найджъл и двамата започнаха да се преобличат. Крис обу сатенени панталони с цвят на седеф и свали от закачалката аленочервена сатенена риза. Найджъл вече пристягаше прилепналите му като втора кожа черни панталони. Беше облякъл черна тениска, върху която щеше да сложи черно яке.

В този момент в стаята влязоха Роли и Йън заедно с двете момичета. Роли беше с бяла тениска, отпред с емблемата на групата, и с бели джинси; Йън носеше тъмен костюм и бяла копринена риза.

Отвъд затворената врата долетяха гласове и стъпки по циментовия под. Неземно ехо от друг свят. Всички в стаята бяха смълчани, чуваше се само дишането им, което Даяна оприличи на шума на дървета, разлюлени от силен вятър. Независимо от климатичната инсталация, в стаята беше задушно и тежко от създалото се напрежение. То бе обхванало всички, с изключение на Тай. Тя допуши цигарата си с марихуана и припали нова от тлеещия фас. Вдишваше и издишваше толкова ритмично, сякаш с всяко всмукване пошепваше някакви вълшебни сакраментални думи на индуски.

Единственият шум идваше от отворения охладител, където бавно топящият се лед пропадаше надолу под тежестта на кутиите със сода. Изведнъж Роли изстена:

— Ау, ужас!

И се втурна към банята. Червенокосата се затича след него. Останалите мълчаливо се заслушаха в звуците, които издаваше той, докато повръщаше. Въздухът в стаята бе наситен със сладникавата миризма на дима, който изхвърляше Таис. Единият й крак се люлееше напред-назад като метроном.

— Винаги ще му се случи първата вечер — каза Крис, без да се обръща конкретно към някого и продължи да навива около дясната си китка копринено шалче. — Почвам да си мисля, че за всички тия години вече му е станало навик.

Всички търпеливо чакаха Роли да свърши, както въоръжен отряд чака техния смел, но ранен другар да се възстанови. Найл, изправен до Даяна, встрани от другите, защрака с пръсти в ритъма на мелодия, която звучеше вътре в него. Главата му с лъснала от пот коса се поклащаше в такт върху дългия като на лебед врат.

В последните най-напрегнати и отвратителни минути преди началото на концерта всички стояха неподвижно и наблюдаваха сенките по стената или изобщо не гледаха нищо; като че ли само неодушевените премети се движеха — топящият се лед, люлееща се закачалка.

Чу се шум от пускане на вода в тоалетната, после шуртяща вода в мивката; приглушен женски глас зашепна утешително като майка на дете.

Вратата към коридора се отвори и Силка надникна в стаята.

— Време е — с тих, напевен глас обяви той.

Никой не помръдна. Погледът му обходи всеки един поотделно, после се отмести по посока на банята, откъдето излезе Роли. Червенокосата бършеше косата му с кърпа. Силка се отдръпна от вратата, за да пропусне групата да мине.

Крис хвана Даяна за ръка и редом е Найджъл и Таис тръгна по дългия каменен коридор — съвършено безлюден сега — към бавно вдигащата се завеса. Отвън не долиташе никакъв звук. Крис попита Даяна:

— Искаш ли да бъдеш на сцената с нас?

— С удоволствие.

— Добре, ще го уредя.

Силка ги спря точно до завесата. Наоколо се виждаха само полицаи, заели всички възлови позиции; Крис размени няколко думи със Силка. Погледите на охраната се отклониха за момент от Крис и се задържаха върху Даяна, сякаш оглеждаха някаква безценна статуетка. Неопределеността в тези погледи — смесица от близост и безпристрастност — я притесни.

Силка й махна с ръка да се приближи, после заведе нея и Найл през една цепка на завесата към сцената. За миг на Даяна й се стори, че върви в гъста мъгла.

Светлините в залата още не бяха загасени. Хората се бутаха между редовете, за да заемат местата си. Гърмеше музика от последния албум на групата. Дим изпълваше въздуха. Няколко огромни балона с името на състава отскачаха от човек на човек и всяко докосване до тях бе придружено от бурни викове. Един от балоните рикошира в главата на стоящия встрани полицай и залата избухна в смях.

Вееха се знаменца. От тавана в дъното на залата висеше огромно национално знаме на Обединеното кралство. Изглеждаше като съновидение с размазаните си от разстоянието и задимения въздух цветове.

Високата сцена, към която ги водеше Силка, беше осеяна с огромните усилватели на състава; силуетите им стърчаха като черни зъби на великан. В средата, върху подиум, бяха подредени барабаните на Роли. Разноцветни лампи, сега в покой, ограждаха тази мини сцена. Останалото пространство бе набраздено от основните кабели, застопорени със сребриста лента, за да не се препъват в тях музикантите по време на изпълнението.

Дясната страна на сцената се заемаше от наредените в полукръг клавишни инструменти на Найджъл — голямо концертно пиано, електрическо пиано „Фарфиса“, орган и няколко синтезайзера, направени по поръчка. В лявата част бяха металните поставки, върху които почиваха различните китари на Крис и Иън.

От сводеста метална решетка високо над сцената се спускаха разноцветни лампи — майсторски сътворена дъга, овехтяла от употреба.

Осветлението в залата постепенно започна да намалява, а шумът ставаше все по-непоносим. Беше невъзможно да се разговаря, без да се крещи и Силка сложи огромните си ръце върху раменете на Даяна и безмълвно я поведе към лявата част на сцената. Настани я до група тон колони, издигащи се високо над нея и изчезна. Даяна се огледа и за Найл, но не го видя. Зачуди се къде ли щеше да застане Таис. Вероятно от другата страна, близо до Найджъл.

Залезът се превърна в нощ. Виждаха се само светещи рубинени точици — контролните лампи на усилвателите, ярки и блестящи като звезди. Долавяше се обаче и огромното неспокойствие в претъпканата зала — едно безкрайно шумолене, сякаш наоколо пълзеше пълчище змии.

Сред публиката настана оживление и Даяна вдигна поглед. От тавана на сцената се спусна екран и се освети от прожектор, прикрит в задната част от залата. Избухнаха ръкопляскания. Колкото и да извиваше глава, Даяна не можеше да вижда добре започналия филм на групата. И се обърна. Мястото под авансцената, което в други случаи се изпълваше с оркестранти, сега бе заето от получилите пропуски фотографи. Те се мотаеха напред-назад като гладни котараци, очаквайки появата на състава със същото нетърпение, каквото проявяваше и публиката.

Даяна вече почти предвкусваше възбудата. Чувстваше се като литнало нависоко хвърчило. Кожата й беше настръхнала, мускулите й подскачаха от приятен копнеж да се отпуснат. Докога ще се протака жадуваният момент, питаше се тя.

Най-сетне усети раздвижване край себе си. Озвучителите бяха приключили с последните проверки на сценичната апаратура и заеха местата си. Тон операторът беше готов и сложи слушалките на главата си. Отиде до един малък квадратен микрофон, който се издигаше над него и даде някакви напътствия. После провери светещия пулт пред себе си.

Силуетите по сцената, които се движеха като призраци на фона на светещите червени точици, възбудиха залата още преди да свърши краткият филм. Екранът се вдигна обратно. Шумът нарасна като балон, надут до краен предел и тъй силно завибрира, сякаш цялата зала се тресеше в основите си. Сърцето на Даяна силно заби, в гърлото й заседна буца. Енергия, всичко това е енергия, помисли си тя. Върховете на пръстите й бяха изтръпнали, като че ли ток бе минал през тях.

Изведнъж сцената и част от залата се осветиха от свръхестествената светлина на ослепителните светкавици от фотоапаратите, които повечето младежи държаха в ръце. Музикантите излязоха на сцената и се пръснаха, за да заемат местата си. В скорострелното редуване на ярка светлина и пълен мрак сенките им ту се появяваха ясно очертани и огромни, ту изчезваха напълно.

Крис удари първия акорд и Даяна си помисли: „Не е само енергия, а и власт, истинска власт. Може би Найджъл ще се окаже прав в крайна сметка.“

Тълпата нададе вик на одобрение. Цветни лъчи осветиха Роли и Иън, бели следящи прожектори се насочиха към Крис и Найджъл. Крис вдигна с ръце китарата високо над глава като огромна сабя на древен воин. В светлината на прожектора алената му риза пламтеше като огън.

Първите тактове на „Девълс Дисайпъл“ предизвикаха неистов фурор. Песента беше ритмична, звучна и хаплива. Крис, който страстно дърпаше струните, вдигна ликуващо ръка и изпусна пластмасовото си перце. Веднага се намери луд, който се провря между първите редове, за да го грабне.

Скоро виковете на публиката и музиката на състава се сляха и изригваха като вулкан, изпълвайки пространството с оглушителен до болка шум. Ала тази болка отекваше право в сърцето и действаше като масаж; от такава болка човек може да извлече енергия или, по-вероятно, може да се освободи от енергията, насъбрана в него. Даяна усети, че очите й почват да се насълзяват, зъбите й затракаха от необяснима сила — чувство, което изпитваше, когато застанеше пред камерата в ролята на Хедър Дюел. Тогава изпълващата я сила беше реална като кълбо от светлина, което тя, с едно бързо движение на ръката, можеше да поднесе пред очите си, хвърлящи искри, да го вземе от трепкащия въздух и да го погълне цялото, за да запламти в нея и да я разгорещи.

Звучаха последните гръмки звуци на песента. Найджъл изскочи иззад инструментите си, извади микрофона от стойката и изкрещя:

— Здравей, Сан Франциско! Ние се завърнахме?

Обърнатите нагоре лица на масата от поклонници щяха да се пръснат от възторг.

Всички от групата бяха напълно преобразени, нямаха нищо общо с предишния си вид — измъчени същества, закотвени дълги месеци на едно място. В тях имаше нещо изродено, нещо деформирано. Лишени от всякакви човешки чувства, те крачеха из сцената като великани, излезли да се поразходят на земята. Спокойно можеха да минат и за сенките на норвежки богове — свирепи, развратни и зли. Така изглеждаха те, магически преобразени от потта, любовта и болезнения ритъм на своите творения. Даяна обаче долавяше и нещо много повече.

Това магическо превъплъщение не би могло да стане без огромната енергия, която прииждаше на вълни от необятната черна дупка пред тях, пълна, с море от хора. Млади хора — опиянени и копнеещи за нещо, за което и те самите нямаха представа.

И тези две сили, насложени една върху друга, раждаха трето същество — митично съзнание, плод на неповторимото им въображение, което ги грабваше всички наведнъж, издигаше ги все по-нагоре и нагоре и ги завърташе като листа, подгонени от вятъра.

Застанал на колене, Крис започна солово изпълнение. Под светлината на горещия прожектор той изглеждаше двойно по-едър; капки пот летяха от него като куршуми от автоматичен пистолет. От дясната му страна се приближи Иън, допълвайки го със сложни извивки на басите, а в същото време ударите на Роли подкрепяха кънтящите тонове на Крис. Четири такта върху призрачното докосване на тъжните струни изпълниха въздуха, който затрептя, когато и Найджъл се включи с клавишите на малкия синтезайзер.

Звуците се сляха и музиката набра скорост като вихрушка, свръх нажежена и безкрайно чувствена — една отворена висока пещ. Даяна имаше чувството, че наблюдава дебнещ леопард в клетка в зоологическата градина и хипнотизирана от движенията му, късно разбира, че хищникът се е измъкнал през отворената врата и тя се е озовала сама с него, без никаква преграда между тях.

Какво ще стане после, когато звуците заглъхнат, всички правила потънат в забрава и хаосът нахлуе в системния ход на живота. Може би, разсъждаваше Даяна, тази промяна, смесицата от възбуда и страх, ще бъде единственият момент на истинско съзидание.

Мисълта я понесе върху разперените крила на музиката. Уязвима, тя беше притаила дъх, очите й блестяха, изпълнени с отражението на съвършената амалгама от интелект и чувственост, което всъщност представляваше посланието на тази музика.

Без да прекъсват, музикантите подхванаха първите тактове на „Старлетс ин Май Покет“. Лазерите забълваха като оръдеен огън, едно трио от пронизващо ярки цветни лъчи, тъй обилно наситени със светлина, сякаш бяха плътни. Те кръжаха и се прелитаха в пространството пред оркестъра като фехтовачи, кръстосващи шпаги. Залп от ръкопляскания разтърси залата със силата на гръм, ударил в житено поле.

Изведнъж ударните инструменти заглъхнаха, чуваха се само китарата на Крис и трептящите синтетични струни на Найджъл. Звуците им се преплитаха, галеха се едни други като срамежливи влюбени и точно тогава, насред лазерното представление, най-неочаквано се появи холограма: девойка с дълга, руса коса, затворила в унес очи, се завъртя един път, втори път, после отвори очи и с поглед към публиката бавно продължи да се върти.

Станали на крака, младежите нададоха писъци. В този момент се разнесе соловото изпълнение на Крис. Яркият бял прожектор стана зелен, после син и накрая премина в нежния цвят на лавандула в съответствие с тоновете, които преминаха в легато.

Крис бавно коленичи на сцената, отметна глава назад и удари няколко нежни акорда; лицето му се преобрази от хармонията на звуците, които пръстите му създаваха. Изведнъж, най-изненадващо, Даяна го чу да подхваща първите тактове на „Паван за една мъртва инфанта“ от Равел. Дъхът й секна, тя се вторачи в Крис, попивайки с очи и уши тази тъй позната мелодия, която той с огромна любов и тъга изтръгваше от непривичния за нея инструмент. Сълзи изпълниха очите й.

Погледът й се плъзна по тъмната сцена, по безмълвните неподвижни фигури на другите трима музиканти и се спря върху Крис. Той седеше в същата поза, със затворени очи и в този миг Даяна го почувства, по-близък от всякога. Цялата спотаена скръб от изживяния заедно момент пред мъртвото тяло на Маги сега се изливаше навън, ведно с болезнените звуци на тази тъжна, вълшебна мелодия. Тя беше като мост от светлина, който ги свързваше така, сякаш ръката му все още държеше нейната. Даяна го чувстваше с всеки отронен от него тон; разстоянието между тях се бе стопило, те бяха едно двучленно уравнение, изписано върху несъществуваща черна дъска.

В обширното тъмно пространство, в бавно дишащото и издишащо море нямаше никого. Бяха само Даяна и Крис — два малки плавателни съда, които се приближават един към друг в гъста мъгла. Най-сетне те се сливат в прегръдка, подпомогнати от музиката; всеки неин искрящ тон е като милувка, по-нежен и от най-лекия допир на пръстите. Даяна потръпна и затвори очи, главата й се изпълни с цвят и светлина.

„Паван“ свърши с един-единствен тон, който Крис, с възможностите на електронната си китара, задържа безкрайно дълго. Най-сетне високото вибрато преля в първите звуци на „Сориън“. Крис отново засвири сам и сърцето на Даяна подскочи, като си спомни заплахата на Найджъл. Имаше чувството, че наблюдава актьор, който бърка основния текст — толкова я притесни самотният Крис на сцената.

Той продължаваше да свири. От залата се чуха възклицания и ръкопляскания, което го подтикна към солови импровизации. Нямаше я холограмата, нямаше ги и лазерите. Парчето беше съвсем ново и не им бе останало време да подготвят подходящи светлинни ефекти. В един момент, както стоеше прав и свиреше с лице към публиката, Крис се обърна назад към тримата си колеги и Даяна видя как лицето му изведнъж освирепя.

Пръстите му, извити като на хищник, бясно заподскачаха по стоманените струни и мелодията на „Сориън“ продължи да се лее в залата. Той закрачи към Роли, спря пред него и изкрещя:

— Свири, копеле! Удряй тия проклети кожи и ме подпомагай, иначе ще скоча и ще ти размажа мутрата!

С два скока той се намери върху подиума и онемелият Роли се стресна и заудря барабаните. Светещите като въглени очи на Крис се задържаха още миг върху Роли, после той скочи от подиума и се упъти към Иън. Даяна пак го оприличи на леопард — див звяр, пуснат на свобода, опасен, смъртоносен и необуздаем.

— Хайде, сега е твой ред!

Крис се изплю в лицето на Йън и уплашеният басист започна да свири.

Крис продължи изпълнението си с Йън и Роли, аранжирайки в момента. Това беше трио с неизчерпаеми възможности. И щом засвириха с жар, резултатът, който нито Роли, нито Йън очакваха, не закъсня. Това беше пълна импровизация, насърчена от безумно силното желание на Крис. Докато свиреха, Роли и Йън гледаха към Крис като хипнотизирани.

Възбудата, трепкаща и жива, насити пространството на сцената и преля към публиката. Крис се обърна и затича към Найджъл, който се прикриваше зад инструментите си. Той понечи да се отмести, ала Крис се надвеси над него и той замръзна на мястото си като заек, заслепен от сноп светлина.

Както свиреше, дърпайки бясно струните, Крис започна да подскача нагоре-надолу пред Найджъл. Даяна не виждаше как устата му се отваря като на вентрилоквист и разбра, че крещи нещо, ала невъобразимата врява не и позволяваше да долови нито дума. За миг й се стори, че мерна познатия силует на Таис, осветен от зелена светлина, ясно очертаната извивка на носа и едното око, изпълнено с див блясък. Но всичко това изчезна тъй бързо, че Даяна реши, че вероятно само така й се е сторило.

Найджъл започна да свири. Той също не отместваше поглед от Крис, дори след като Крис се върна отново в средата на сцената и под акомпанимента на всички музикални инструменти започна да пее:

„Късно през нощта

осветена от дъжда…“

Всички в залата бяха станали на крака, виеха като кучета и пляскаха с ръце в такт с музиката. Даяна погледна към мястото пред сцената и видя светкавиците на фотоапаратите да проблясват в мрака.

Гласът на Крис продължаваше да звучи. Сега, когато лампите в залата светнаха, Даяна можеше да огледа по-добре младежите от първите редове. Всички бяха вдигнали лица нагоре, замрежени от мъгливото сияние на цветните прожектори, сякаш преобразени чрез алхимия. Пъстри като цветовете на дъгата, те разперваха високо вдигнатите си ръце и прегръщаха потока от чувственост, който се лееше от огромните тон колони.

„Ще намеря това, което ми принадлежи.

И ще, чакам…“

Музиката зад гласа на Крис стана свирепа, жестока и остра като камък; в нея вече нямаше никаква цивилизация, само първична ярост, която живееше и танцуваше във всеки. Звуците, идещи сякаш от змиеукротител, омайваха, изравяха цялото скрито вълшебство на тази страхотна и внушителна в неизразимата си суровост музика. Публиката хвърляше кожата си — коприните и сатените на условността и подобно на новогвинейско племе, което никога не е виждало бял човек и не знае нищо за атомния век, се обединяваше в полудата на движението и потта, на чувствеността и шума. Това я правеше неудържима, тласкаше я към пропастта.

Разнесоха се първите тактове на „Дансърс ин дъ Скай“, лазерите отново пръснаха ярките си лъчи. И върху тази въздушна магистрала от светлина в холограма се появиха двойка влюбени. Чрез магията на техниката те започнаха да танцуват в ритъма на музиката и полека-лека изчезнаха заедно с последните акорди на Найджъл.

Публиката закрещя, затропа с крака и залата се разтресе като при земетресение. Крис вдигна китарата над главата си и я размаха като знаме. Найджъл излезе от мястото си зад портативния синтезатор, застана до Крис и даде знак да започнат „Сити Лайтс“ под светлината на всички лампи.

Песента не продължи дълго и когато свърши, групата напусна сцената. Залата отново се затъмни. Чуваха се все по-силни вълни от ръкопляскания. Някои от младежите скочиха от местата си и се втурнаха към вече задръстените пътеки, без да обръщат внимание на забележките на охраната и полицията.

Даяна отново хвърли поглед към множеството. Из цялата зала замъждукаха мънички пламъчета — младежите на групи палеха кибритени клечки и ги държаха високо над главите си, придавайки на това място нелепа прилика с катедрала.

Насред истерични викове групата отново се появи, за да изпълни първия бис. Неоновите лампички по ръба на мини сцената светнаха и започнаха криволичещата си обиколка, напомняйки за старовремско кино с навес, украсен по същия начин. Лазерите също светнаха и лимонено-жълти лъчи зашариха из горното пространство на залата. Задните редове се бяха изпразнили — младежите се бутаха и си проправяха път към сцената. Към охраната се присъединиха още полицаи, за да се спре този наплив, ала задачата се оказа непосилна.

Първата вълна се удари в преградата, разделяща редовете на залата от мястото пред авансцената, заето от фотографите. Вдигнали високо фотоапаратите, те се разбягаха на всички страни при тази яростна атака. Вместо да успокои тълпата, Найджъл ходеше по ръба на сцената, свирейки с една ръка и в същото време подстрекаваше младежите.

— Давайте, давайте! — крещеше той сред бурята от музика; махаше с ръце, приклякаше, смееше се и въздишаше, целия в пот. Очите му бяха широко отворени, погледът му трескаво обхождаше лицата на поклонниците, на последователите на музиката му.

Сега цялото пространство пред сцената бе изпълнено с младежи, които се бутаха в охраната и помежду си, за да се доближат още повече. Те протягаха ръце, гледаха към сцената и крещяха. Едно момче вдигна приятелката си върху раменете си. Тя разпери широко ръце и жадуващите й пръсти задраскаха във въздуха. Всички бариери бяха вече свалени, но Даяна имаше чувството, че нещата са се преобърнали. Сега те, които бяха на сцената, станаха наблюдатели в мрака, а обезумялата тълпа се превърна в пуснатия на свобода звяр. Едно момиче с коса, цялата в плитчици, се закатери към сцената и опря коляно в ръба й. Отзад някой я блъсна силно и тя падна ничком в краката на Найджъл. Той отстъпи крачка назад. Момичето пристъпи към него. Найджъл опря клавиатурата в гърдите му и го затика назад. То се запрепъва заднишком с разперени ръце, стигна ръба на сцената и полетя по гръб към ревящата тълпа. Един от охраната изскочи от страничното крило и задърпа Найджъл навътре към сцената, далеч от вдигнатите ръце, които се опитваха да го притеглят в тъмната си прегръдка. Ядосан, Найджъл избута мъжа и продължи да кръстосва напред-назад. Някой хвърли букет от бели рози на сцената, Найджъл се захили, хвърли се към тях и започна да ги подритва високо в оцветения въздух.

Даяна наблюдаваше лицата, лъснали от струйка пот, добили нечовешки израз, телата, които подскачаха в твърдия ритъм; очи се въртяха обезумели, като на говеда, затворени в горящ обор, устни се разтегляха от възбудени крясъци. Тя поглеждаше към групата и пак към публиката, която се настървяваше взаимно и се блъскаше да мине все по-напред.

Крис и Найджъл бяха в средата на сцената. Крис бясно дърпаше струните; пръстите на Найджъл подскачаха по късата клавиатура. Музиката трещеше със силата на разбиваща се огромна вълна и с настървението на военна атака.

Ярка светкавица освети лявата половина на сцената, толкова близо до Даяна, че всичко в полезрението на лявото й око изчезна. После оглушителен тътен и ударна вълна, сякаш някой я блъсна. Даяна политна назад и ахна от уплаха сред дима, който изсмукваше целия кислород във въздуха. Задави се, от очите й потекоха сълзи. Ослепя и оглуша. Усети пареща топлина и инстинктивно се дръпна назад. Дробовете й горяха, сърцето й едва биеше. Не й достигаше въздух. Краката й се подкосиха и тя се строполи на пода. С въображението си или в действителност видя как една черна планина се надвесва над нея. Мислите й се замъглиха. Планина ли е това? Не. Тон колоните! Накланяйки се към нея, те ставаха все по-огромни и по-огромни. И това беше последното, което видя. Опита се да извика, но не можа.

После се намери в нечии ръце. Светът профучаваше край нея, ала не беше тя тази, която тичаше. Тялото й сякаш видеше във въздуха. Обърна глава и видя спокойното лице на Силка — беше толкова близо до нейното, че изглеждаше размазано. Премигна и очите й отново се изпълниха със сълзи. Отвори уста, закашля се и безсилно отпусна глава върху гърдите на Силка.

Като в сън чуваше писъци и тупурдия наоколо. Покрай нея изтичаха озвучители. Полицаи си пробиваха път сред прекатурената апаратура. До слуха й долетя силна глъч, която заглуши бученето в ушите й. Наред с това, докато Силка я извеждаше от сцената, чуваше ясно виковете и нечии ридания.

— М-80, Боже Господи!

Тя лежеше на пейка, сгушила глава и рамена в скута на Крис.

— Тия явно съвсем са превъртели. Да хвърлиш М-80 на сцената! Успя ли някой да види кой го направи?

Това несъмнено беше въпрос, но, разбира се, напълно неуместен. Сред цялото това множество?

— Мръсни, гадни копелета — обади се Крис. — Какво им стана накрая? — беше гол до кръста, облян в пот. На врата му висеше дебела хавлиена кърпа.

В стаята имаше и други хора, които се движеха насам-натам. Даяна започна да ги разпознава един по един: Роли, Йън, Найджъл, закръгленото русо момиче…

— Как се чувстваш?

Лъскавото шоколадово лице на Найл се надвеся над нейното. Очите му бяха широко отворени, уплашени, абаносовите зеници — разширени докрай.

— Добре е — отвърна Крис. — Дръпни се, че й трябва повече въздух. Ей, Бено — вдигна ръка той, — къде е докторът?

— При момичето. Линейката дойде. Щом го настани, ще дойде тук.

— Какво стана всъщност? — попита Даяна.

Крие я погледна.

— Някой хвърли М-80 на сцената близо до мястото, където стоеше ти.

— М-80?

— Осем парчета динамит. То за Четвърти юли[2] е много, та какво остава за една зала… Господи!

— Има ли ранени?

— Ти си ранена, уважаема госпожице. Да го вземат мътните това копеле. Само да ми падне…

— Нищо ми няма. Чух ви да говорите за някакво момиче…

— Да, от публиката. Нещастницата получила изгаряния. А ти… Стената от тон колони те е предпазила от най-лошото.

— Ще се оправи ли момичето?

— Знам ли, мила — Крис вдигна глава. — А! Ето го и докторът!

— Около трийсет и шест до четирийсет и осем часа няма да чувате добре с лявото ухо — заяви лекарят на Даяна, след като я прегледа. — Не сте оглушала. Нямате и мозъчно сътресение — той се усмихна. — Извадила сте късмет, госпожице Уитни — допълни и разлисти кочана с рецепти.

— Не искам да пия нищо — побърза да каже Даяна.

— Какво? О, не — усмихна се лекарят и се изчерви, — аз само исках… ъ-ъ… да ви помоля за автограф.

Даяна се засмя и протегна ръка.

— Имате ли главоболие?

Тя кимна.

— Напълно нормално — лекарят изтръска две таблетки от пластмасово шишенце. — Тиленол 500. Вземайте по две на четири часа.

Даяна взе писалката му и се подписа на празната рецепта.

— Благодаря.

— Докторе, как е момичето?

— Ами още е рано да се каже. Тепърва предстоят изследвания…

— В съзнание ли е?

— Не.

— Господи! — възкликна Крис.

— На колко години е?

— Според удостоверението й за самоличност — на седемнайсет — отвърна лекарят и стана.

— Ех, какъв бях на тази възраст — пошегува се Найджъл, но никой не се засмя.

— Не пропускайте тиленола, госпожице Уитни. Почнете го веднага.

Лекарят кимна на всички и тръгна да излиза от пълната стая.

— Няма — отвърна Даяна, оглеждайки белите таблетки в дланта си.

Крис й подаде чаша шампанско и тя ги глътна с него.

— Какъв късмет, че Силка е бил наблизо — каза Даяна и върна чашата на Крис.

— Късметът няма нищо общо в случая. Беше му наредено да се грижи за теб по време на концерта — поясни Крис. — Да не мислиш, че ще те оставя току-така?

— Крис — разнесе се гласът на Бено.

Крис продължаваше да гледа Даяна.

— Крайслър и неговите вицепрезиденти по маркетинга са навън. Чакат ни за снимките.

— Господи, Бено, толкова ли си безчувствен към това, което стана тук? Онова момиче…

— Ако не ги направим сега, ония ще има да се мотаят около нас цяла нощ. Оставям на теб и Найджъл да решите, бива ли?

Крис въздъхна дълбоко и затвори очи.

— Да вървим, друже — обади се Найджъл.

— Ще изляза за минутка — обърна се Крис към Даяна. — Силка ще остане с теб тук…

— Те искат и нея за снимките, Крис — тихо рече Бено.

— Хич не ме интересува какво искат! — нахвърли се Крис върху организатора. — Много добре знаеш какво да кажеш на тия пиявици, копеле такова! Те просто искат да си вирят носовете до нашите! Кажи им, че не може!

— Крис?

— Всъщност зависи от дамата.

Даяна се усмихна.

— Шоуто трябва да продължи, нали? — рече тя и като видя изражението на Крис, вдигна ръка и помилва бузата му. — Всичко е наред. Добре съм.

— Кажи-речи сме готови да потегляме — каза Силка, като се обърна към тях от мястото си до шофьора на лимузината. — Нали?

Денят изглежда беше от лошите — изпълнен с непоносимо напрежение. Крис седеше плътно до Даяна и държеше ръката й. И двамата бяха успели да си вземат душ и докато Крис се преобличаше, Даяна си оправи грима.

Огромният портал започна да се вдига пред колата и Силка обходи с поглед всички електронно заключващи се врати на лимузината.

— Тръгваме — съобщи той и се обърна напред.

Лимузината потегли. Надолу по наклона, през портала, в гъмжащата нощ. Минаха през дървените бариери и покрай полицаите, охраняващи тясната ивица свободно пространство, за да се изправят пред развълнуваното море от млади хора, които се клатеха, бутаха, блъскаха, заливайки паважа като неестествено огромен прилив.

Щом излезе отвъд сивите подвижни прегради, колата мигом бе погълната от гърчещата се маса от тела. Момичета се закатериха върху дългия капак на двигателя, а полицаите напразно се опитваха да ги свалят от там. Юмруци удряха заплашително по прозорците, носове се притискаха в стъклата. Едно момиче със силно гримирани очи и с пера и мъниста в сплетената си коса отвори уста и похотливо започна да ближе стъклото, докато нечии ръце не я издърпаха назад; ивици от слюнката й останаха по стъклото.

Глъчта се чуваше в шумоизолирания континентал като далечен вой на вятър. Сега друго момиче си проправи път и се покатери върху капака на двигателя. То разтвори крака в прилепнали по тях джинси и притисна чатала си в предното стъкло. Лакираните й нокти затърсиха ципа, за да го смъкнат надолу.

Седналият до Таис Найджъл се наведе напред и се подпря на рамката на стъклената преграда на колата.

— Давай, малката — заскандира той. — Оох, ооху продължавай да ги смъкваш!

— Ама тя наистина ще ги смъкне — обади се шофьорът.

— Окуражи я малко, бе човек — каза му Найджъл.

Всички в колата наблюдаваха сцената. Джинсите бавно се свличаха надолу по бедрата, все по-надолу сред цялата тази люшкаща се блъсканица. Колата се раздрусваше върху тежките си ресори, поклащаше се напред-назад, като пияница, при всеки юмручен, поздрав с удар по покрива или отстрани.

— Исусе! — възкликна пак шофьорът.

— Виж к’во става! — захили се Найджъл до уши. — Тя е без гащи.

Джинсите бяха смъкнати дотолкова, че откриваха ивица от космите между краката на момичето. То продължаваше да се отърква в стъклото. В един момент пъхна ръка между чатала си и започна да се гали.

— Ей, ей — разтърси рамото на Силка Найджъл, — що не я вкараш в колата! Ха-ха-ха!

Таис не се обаждаше; обърна глава на другата страни и се загледа в океана. Шофьорът натисна клаксони.

— Ей, какво правиш? — Найджъл заподскача на седалклта си. — Не я прекъсвай. Ще вземе да слезе.

— Нищо не е в състояние да я прекъсне — измърмори шофьорът и продължи да натиска клаксона.

Ала гвардията от почитателки не спираше да се катери по колата, сякаш нещо ги направляваше да изразходват енергията си още тази вечер. Запечатани в търбуха на луксозно творение, обезопасени от стоманения му кожух, никой вътре не се чувстваше сигурен, тъй като не знаеше до каква степен може да се разрази тази енергия.

Стъкло подрънкваше в рамката си; имаше нещо зловещо в писъците на тълпата, които не толкова се чуваха, колкото се чувстваха — същински кошмар наяве.

Момичето от предното стъкло незабелязано изчезна, на негово място се появиха други четири. Времето за индивидуални изпълнения беше минало. Надмощие взеха груповите прояви. Даяна се сети за едно друго време, времето на Удсток, когато младежта не мислеше за война.

Ръце и крака се мятаха, очи се блещеха, поли се развяваха; тежко покривало от телесна маса притискаше седящите в колата в групова прегръдка. Те не можеха да направят нищо, освен да седят и да наблюдават това, което се разиграваше пред тях. Ала до един бяха в плен на злокобно опиянение, подтикващо ги да не правят нищо, а само да попиват с очи тази катастрофална атака.

— Знаете ли какво? — обърна се Найджъл към всички в колата, вдигна ръце и опря влажните си от пот длани в чистия, вибриращ таван. — Всичко това е наша рожба — и отвори широко очи. — Да, да! Точно наша рожба!

Той започна да подскача на място в ограниченото пространство, после натисна бутона за прозореца от своята страна. Стъклото се спусна надолу и Найджъл, подавайки глава навън към тълпата, с лице, изкривено от заплашителна гримаса, изрева като келтски дух, известяващ смърт. Множеството изведнъж се отдръпна, пръсна се и се разбяга на всички страни.

В този миг проехтяха писъците на полицейските сирени.

Цялата задна част на „Лавиза ликуид“ бе оградена с тъмновиолетови кадифени шнурове, висящи върху месингови стойки. Това беше вторият етаж на терасата на ресторанта, чиято фасада гледаше към безкрайно дълъг бар от светло дърво на долното ниво, а остъклената й задна стена откриваше гледка към града от двайсет и петия етаж. Виждаха се кулата Койт, Трансамериканската пирамида и съвсем в далечината, вляво, Голдън Гейт[3], облян в светлина с розово-оранжевия цвят на изгрева.

Тръбни неонови лампи обточваха горната и долната част от стените със синя и зелена светлина. Високи папрати полюшваха перестите си листа от движението на хората край тях. Аромат на хвойна изпълваше въздуха.

— Такива неща винаги започват от нещо малко — прошепна в ухото й Крис, докато вървяха; всички погледи бяха обърнати към тях, дори и на най-равнодушните, които слагаха себе си над всичко. — С най-добри намерения, разбира се — той я превеждаше през пълната зала. — Недостъпността продължава да бъде шик, а ние не искаме да ни безпокоят, нали? — засмя се той чистосърдечно. — Това ще е нашето извинение.

— Крис Кър! Ще ми се криеш, а!

Гласът се извиси над музиката и глъчта наоколо. Даяна леко извърна глава и видя неясна тъмна фигура да излиза от гъстата тълпа в дъното на ресторанта.

— Ей, Крис!

Тълпата се раздели, за да направи път, също като овце, побутвани с тояга. Сред нея се открои широко плоско лице, дълга чорлава коса с матов блясък. Над черната брада просветна бяла кожа, докато мъжът се приближаваше към тях.

— Здравей, Крис! — усмихна се мъжът.

Вървеше с разперени ръце и разблъскваше хората като кон, пъдещ с опашка мухите. В раменете беше като трикрилен гардероб.

— Познаваш ли го? — пошепна Силка в ухото на Крис.

Крис поклати глава и Силка му каза още нещо.

Крис отстъпи крачка назад и дръпна Даяна към себе си. Огромното телосложение на Силка застана между тях и младия мъж. Той блъсна с рамо Силка, продължавайки да вършее с ръцете си. Силка, който дори не помръдна, протегна ръка и изви юмрука на другия на една страна. Едва сега се видя, че онзи стиска пистолет.

— Пусни ме да мина — каза брадатият с доста спокоен вид. — Трябва да го убия — и замахна с ръка.

Силка се извъртя и посрещна удара с дясната си страна, като междувременно с невероятна пъргавина изопна напред ръце. Тясната част на дланите му се вряза като сабя в юмруците на другия и по най-болезнения начин разхлаби силата на стиснатите им пръсти. Силка вдигна пистолета от пода.

— Хайде да вървим, побойник такъв — рече той. — Тук нямаш работа.

— Какво се бъркаш, бе, като не си в течение — озъби му се брадатият. — Ти си само един наемник и нищо повече — устните му се изкривиха в особена усмивка. — Твоята работа е да ходиш по петите на другите.

Този път се усмихна широко и се втурна напред с намерението да подмине Силка и да се доближи до Крис и Даяна. Приличаше на опитен уличен бияч със свити в лактите и прибрани до тялото ръце и с юмруци, вдигнати нагоре с кокалчетата напред.

Очакваше Силка да заеме отбранителна стойка, ала великанът явно нямаше такива намерения. Вместо това той плъзна левия си крак назад и го изпъна в ограниченото пространство, оставено от насъбралите се хора. Мускулите му потръпваха от силата, която се събираше в тях. Почти незабележимо десният му крак се отдели от пода и с всичка сила се заби в предната част на глезена на другия мъж.

Онзи извика от болка и изненада и се олюля, опитвайки се да запази равновесие. Силка протегна ръка и нанесе саблен удар в гръдния му кош. Изкараният дъх изсвистя като въздух, изпуснат от балон.

Силка грабна превитото на две тяло и се загуби сред гъмжащата тълпа. Стълкновението не беше продължило повече от няколко секунди. Крис бързо се обърна и се притисна в Даяна; кожата му беше студена и влажна.

— Господи! — процеди той през зъби. — Отново случаят с Ленън!

Даяна го почувства как трепери и обви ръка около раменете му.

— Какво искат тия хора от нас? — продължи Крис. — Защо искат да ни унищожат?

Тя го поведе по витата стълба, обточена с бледорозово — същинска ангелска къдрица. Стъпалата вибрираха от музиката и трептенията им се просмукваха в краката им.

— Колко много хора — прошепна Крис. — Всеки път след концерт каним целия свят.

Двамата се упътиха към ъгловата маса до прозорците, седнаха на тапицирания в яркочервена кожа диван до Найл, Таис и Найджъл и отпиха по глътка от „Дом Периньон“, реколта 73.

Наоколо се въртяха фотографи и подобно на лакоми риби, плъзгащи се покрай гладкото тяло на акула, дебнеха да хванат в някоя и друга поза Бианка Джагър и Дейвид Боуи, Норман Мейлър, дошъл на Западния бряг да търси сюжет за следващата си книга, или Бил Греъм — един от най-известните организатори на рок концерти в миналото. Но неизменно се връщаха при Даяна, докато в един момент Крис се разсмя и прошепна в ухото й:

— Тай ще те намрази. И теб, и Бианка, да знаеш. И то жестоко.

Найл, седнал от другата страна на Даяна, се бе загледал в чинията с купчина от спагети, оградена със задушени стриди в черупките си, сякаш виждаше творение от друг свят.

— Найл — обърна се към него Даяна, — добре ли си?

— Ъхъ.

Той облегна глава назад, върху прохладната кожена облегалка и затвори очи. Даяна едва сега забеляза колко дълги са миглите му.

— Нищо не усещам отвътре — заговори Найл. — Дълги нощи се нижат една след друга като река към морето.

— Защо се погубваш с това?

— С кое?

— С тоя кокаин… с хероина…

— О, малката, само ако знаеше… — той отвори очи и я погледна. — Ама и по-добре. Още не ти е дошло до главата. И гледай да не ти дойде. Хм, питаш ме защо. Ами това е единственото нещо, което ме крепи. Нали все с нещо трябва да подклаждам огъня в мен. Наркотикът във вените ми е като кръв — Найл сви рамене и се усмихна. — Та затова, разбра ля? Кого го е грижа вече? А и кого ли изобщо го е било грижа? — сложи ръце на масата и с два дълги като на хирург пръста започна да върти пълната чиния, сякаш беше скулптура, която не знаеше как точно да разположи. — Опасно е само ако изпуснеш момента и нощта те връхлети и почне да те разкъсва на парчета. Дотогава все едно, че си на летящо килимче, което ти помага да караш нататък.

— Но почнеш ли веднъж — меко каза Даяна, — моментът вече е изпуснат, Найл. Нима не го знаеш?

Той отново събра устни и зъбите му тракнаха предупредително.

— Недей да ме съдиш. Начинът, по който живея, е мой избор. Сам съм си го избрал. Моята музика… моят живот — те са едно цяло. Това е всичко, което е съществено за мен.

— Но сега, когато можеш да имаш каквото пожелаеш…

— Ха! Останалото са глупости! Нима ти не го знаеш? Е, добре. Животът не е весел. Това, което прави моята музика… то е същественото! — погледът му се плъзна покрай навалицата от хора, гримирани силно като актьори в японска драма, и се вдигна към беззвездното небе. — Подобно на небето… каквото и да има там, не се вижда. За да не можеш никога да узнаеш някои неща. Никога! Затуй слагам музиката на първо място… само заради нея съществувам…

Даяна понечи да каже нещо, но в този момент Крис я хвана за ръката и я издърпа да стане с думите:

— Фонда е тук. Удобен случай да ме запознаеш с нея.

Даяна пи много, а почти нищо не хапна. Устата й не спря да говори и като че ли колкото повече говореше, толкова повече ожадняваше. Винаги се намираше някой до нея, който да долее шампанско в чашата й — и то само „Дом Периньон“.

През гъстия дим към нея се приближи Таис, оставяйки зад гърба си шума и музиката, нехайна към безцелните разговори и монолозите, които минаваха за разговори.

— Скъпа — заговори Таис с неприятния си, дрезгав глас, — добре ли прекарваш? — като че ли тя беше домакинята на приема. Ръката й обгърна рамото на Даяна и я поведе към прозорците. — Джон ненавиждаше подобни приеми — продължи. — Часове ми бяха нужни, докато го придумам и прилаская, за да тръгне — очите й бяха матови от неоновото осветление, като с двойни клепачи. Прозорци без блясък. — И знаеш ли какво ставаше после? — Даяна се чувстваше хипнотизирана от нетрепкащия й поглед. — Щом влезеше в претъпканата зала, сякаш се вцепеняваше. Тялото му не чувстваше нищо, ала съзнанието му запечатваше всичко. Поглеждах в очите му и виждах експлозията в тях, един особен пламък, който продължаваше да гори дълго след като дори такива заклети гуляйджии като Крис и Йън отдавна си бяха тръгнали и само аз и Джон бяхме останали в пълно съзнание.

Таис пристъпи по-близо до Даяна и обви дългите си пръсти около китката й. За миг тръпки на ужас полазиха по гърба на Даяна от силното физическо присъствие на Таис; после изчезнаха.

— Но ти вече си научила за тия неща, нали?

— Не, не съм — поклати глава Даяна.

Лицето на Таис беше съвсем близо до нейното. Даяна усещаше дъха й, сладникав, леко мускусен, и парфюма й, примесен с миризма на пот, остър и тръпчив, но не неприятен — напротив като на животно. Затвори очи и изпусна тръпнеща въздишка.

— Недей да лъжеш, скъпа — прошепна Таис. — Знам, че знаеш.

Даяна отвори очи и срещна пронизващия й поглед, втренчен тъй отблизо в нея, че се сепна.

— Какво знам?

— За Джон. Не бъди толкова потайна, мила — размаха пръст Таис. — Това, че знаеш, не е грях. Само заблуда. Някой те е заблудил, нищо повече.

— За какво говориш?

— Ако ти беше част от вътрешния кръг, щеше да е съвсем различно — продължи Таис, сякаш Даяна не беше попитала нищо. — Но ти си аутсайдер. Без никаква власт тук. И няма да имаш такава, разбра ли?

— Нищо не разби…

— Всичко започна с Маги — усмивката й замръзна върху устните, пръстите й болезнено стиснаха китката на Даяна. — Тя се опита да придобие власт, опита се да пробие, да направи нещо повече от това, което се искаше от нея. Живееше със свои представи и не се вслушваше в предупрежденията — гласът на Тай, който леко се бе удебелил до този момент, изведнъж се изпълни със злоба. — Но тя беше аутсайдер, аутсайдер, каквато си и ти. Тя наруши правилата и загина.

— Боже мой! — Даяна се отскубна от клещите на пръстите й. — Чуваш ли се какво говориш? — Очите и гледаха широко отворени, страх смрази кръвта във вените й. Цялата се разтрепери.

— Не искай да знаеш нищо повече за това. Не е твоя работа.

— Точно моя работа е! — извика Даяна. — Тя беше най-добрата ми приятелка.

Не обръщаше никакво внимание на извърнатите към тях глави, на подтичващите крака, на блъскащите се хора, които ги заобиколиха. Насред силната глъч пробляскваха светкавици и фотоапарати.

Бузите на Таис пламнаха от нахлулата кръв. Лека, загадъчна усмивка се появи върху устните й, зъбите й се белнаха от неоновото осветление. Изведнъж тя се обърна и се смеси с тълпата.

За миг Даяна остана като закована. После импулсивно се втурна след Таис, провирайки се между движещото се множество. Подмина Мейлър, Джери Браун, Том Хейдън. Ала хората прииждаха, струпваха се и затрудняваха движението й. Главата й се завъртя, залата се наклони на една страна, когато се блъсна в стената от човешка плът. Залитна, но никой не обърна внимание.

Силният шум, загубил всякаква хармония и ритъм, пробиваше тъпанчетата й. Бързите удари на сърцето й биеха в такт с басите. Даяна с мъка си пробиваше път през претъпканата зала към тоалетната, която й се струваше отдалечена на километри. Вече смяташе, че няма да й стигнат силите, когато изведнъж се озова пред нея. С треперещи пръсти завъртя топката на бравата и се шмугна вътре, тръшвайки вратата след себе си. Влезе в една от кабините и се свлече върху тоалетната чиния. Подпря глава в дланите си, чувствайки хлъзгавия пласт пот.

Може би после е припаднала или, по-вероятно, е увиснала над бездната със замъглено съзнание. Нямаше представа колко време е стояла така, когато най-сетне отвори очи и вдигна глава. Усещаше я тежка колкото тялото си. Премига няколко пъти, загледана с празен поглед в пръстите си — сковани и побелели, докато са били вкопчени в бравата на кабината. Успя да се съсредоточи дотолкова, че да си поеме дълбоко въздух и се почувства по-добре.

Облекчи се и излезе в преддверието. На мивката наплиска лицето си със студена вода и едва тогава почувства прилив на сила. Събра ръце в шепа и жадно накваси уста. Гърлото й пареше, ала се въздържа да пие.

Когато излезе от тоалетната, шумът и миризмите я удариха в стомаха като с юмрук. Видя, че на терасата, отвъд дългата остъклена стена, се разхождат хора. Оприличи ги на картонените силуети в стрелбище. Мина й през ума и тя да отиде там, за да изхвърли излишъка от топлина и шум около себе си. Тръпна нататък и тъкмо стигна до средата на пътя, когато Крис се изравни с нея.

— Къде беше? Навсякъде те търсих.

Даяна на два пъти се опита да отговори и едва на третия успя.

— В тоалетната — устата й се беше сковала.

— Разбрах, че нещо сте се разправяли с Тай. Такъв слух се разнесе.

— Това… това, което ми каза тя — чувстваше се като дете, което се учи да говори.

— Казах ти, че ревнува — захили се Крис. — Не обича подобен вид съперничество. Тя е кралицата на нощта… или поне за такава се мисли.

— Това не беше тя…

— Хайде, стига — прекъсна я Крис. — Търсих те, защото Найл и аз сме готови за нашия сензационен номер. Ще свирим тук, само ние двамата. Дори и Найджъл не знае, представи си! Луд ще стане.

И те се упътиха към масата си.

— Ей, Найл! — наклони се Крис през масата и избута настрани празните бутилки от минерална вода и водка „Цингтао“, панерките с хрупкав италиански хляб и чинийките с масло. — Готов ли си? Обявяваме номера… и започваме.

Найл кимна, блажената му усмивка не изчезна дори и след като Крис се обърна и седна на мястото си.

— Добре, готово — прошепна той в ухото на Даяна и се протегна да хване ръката й.

Без да сваля поглед от него, Даяна пое ръката му и усети хладината й като повей на бриз. Както я наблюдаваше, Найл отвори уста, за да каже още нещо, но се закашля и политна напред. Шоколадовото му лице пльосна с тих, неприятен звук в чинията със спагети пред него; пръски доматен сос посипаха бялата покривка, рамото на Даяна, бузата й.

Найл не помръдваше.

— Боже мой! Крис! Крис! — задърпа го Даяна и той се обърна.

— Божичко!

Край тях приемът продължаваше с пълната си незаинтересованост и опиянение, движен от огромна инерция, неподвластен на никого, наелектризиращ въздуха с трепетна възбуда и тайни опипвания.

Високо русо момиче, седнало от другата страна на Найл, се опитваше напразно да привлече вниманието му — кикотеше се, прокарваше пръсти със сребристо лакирани нокти в лъскавата му коса.

— Ей, приятел — подвикна Крис. — Ей, Найл, ей! — той се наведе през Даяна и почти се просна върху масата.

Музиката гърмеше с всичка сила, смях отекваше сред мъглата от дим. Някой загаси цигара в размекнатото масло. Русокосата се облегна върху Найл, целуна го по ухото и пламенно му загука нещо.

Даяна пъхна ръка под ризата му и опипа с длан лепкавата кожа на гърдите му.

— Ей, приятел — Крис дръпна покривката заедно с блюдата настрани и коленичи върху масата. — Я го остави на мира — кресна той на русото момиче и го изтика, после зарови пръсти в гъстата коса на Найл и повдигна главата му.

Даяна сподави стон; русото момиче се закикоти истерично с ръка върху устата си. Кожата на Найл беше добила цвета на кафе с мляко. Крис неволно отдръпна ръка от изумление и голямата глава на Найл падна назад върху облегалката на яркочервения диван като неодушевен предмет. Русокосата се обърна и се заля в собствения си бълвоч. Отворените очи на Найл, вече безжизнени, бяха отправили невиждащ поглед към небето.

[1] Езеро на границата между Калифорния и Невада, дълго 22 мили — Б.пр. ↑

[2] Ден на независимостта, национален празник на САЩ. — Б.пр. ↑

[3] Пролив, дълъг около 5 мили, свързваш Санфранциския залив с Тихия океан. — Б.пр. ↑

Осма глава

Небето до края на чистия, равен хоризонт беше с цвета на морето. То й напомни за меланхолията на късно лято, когато боровинките ставаха толкова едри, че само да ги докоснеш с пръст, щяха да се пръснат, а ароматът им се долавяше от стотици метри разстояние.

Тогава месечината увисваше на небето, пълна и мъглява като фенер в стара книжка с избелели рисунки, и тя знаеше, че е дошло време приятелят й от два месеца да си замине с обещания за любов и „нито ден без писмо“, които никога нямаше да се изпълнят. Защото лятото неведнъж се е изнизвало така — в едно кръстосване по моретата, без да хвърли котва в остатъка на нечий живот.

Тогава наставаше и времето за завръщане във все още задушния град с влажните дни на сиромашкото лято през септември, приготовленията за училище, за срещи със стари приятели и размяна на впечатления и за дългото, бавно потапяне в сивата зима.

До нея Крис плачеше.

В далечината чайки литваха от вдадената в морето ивица земя и дълго кръжаха над тъмната вода. А когато първите бледи лъчи на утринното слънце погалиха върховете на оранжевите метални колони на Голдън Гейт, те почнаха да надават писъци от глад. Даяна прегърна Крис, притисна го към себе си и затвори очи срещу блясъка на зората над Сосалито[1].

Беше седнала направо на земята, без да обръща внимание на влагата, която се просмукваше в бедрата й, потопена в горчиви сълзи от спомени по миналото, бликащи с нова сила в съзнанието й.

— Боже Господи! — разнесе се шепотът на Крис над шума на морето и пронизителните крясъци на кръжащите чайки.

Беше опрял буза в извивката на ръката й; сълзи се стичаха по лицето му и капеха в скута й. Всяка капка се забиваше в нея като изстреляна с прашка.

— Такъв страхотен гений беше. Няма да се роди втори като него — продължи Крис.

Зад гърба им, в края на пътя, беше спряла лимузината. Шофьорът, кръстосал ръце върху неравномерно повдигащите си гърди, със слънчеви очила на носа, се беше излегнал в седалката и похъркваше в съня си.

Отвъд безлюдния път се издигаше градът, насичащ стъпаловидно хълма; между дърветата и буйния листак надничаха едноетажни магазини и ниски къщи. Тук, в околностите на града беше истинската природа, макар тази част да се намираше точно над моста. А не като в Ню Йорк — помисли си Даяна, — където ти трябва половин час само да стигнеш до Куинс.

— Всички си отиват един по един, Даяна — гласът му беше тежък като олово и хриплив от прекалено много наркотик и покруса. — Скоро няма да остане ни един, който да смята, че си струва да бачкаш тъй всеотдайно. Никой, освен младите нехранимайковци, дето си въобразяват, че знаят всичко, но нямат и представа за какво става дума. Музикантите… истинските музиканти измират… измират от неизлечима болест.

— Въпрос на издръжливост, Крис.

— Не — поклати глава той, — много грешиш. Нищото помежду ни — то ни убива. Тази празнота е толкова огромна, че когато свършим да свирим, ние не смеем, никой от нас не смее да се застоява по дълго защото тя ще ни погълне живи — Даяна го усети как потрепери и притисна устни в рамото му, за да го успокои.

— Какво представлява тази празнота? — попита тя.

Крис извърна глава и я погледна; очите му бяха мрачни и замъглени от сълзи.

— Ние самите, Даяна. Мисля, че трябва да си плащаме за това, което вършим. Ние не можем, не можем да живеем със себе си. Това е цялата работа, разбираш ли? Това е тайната. Затова ритаме в жарта, но огънят лумва с такава светлина, че ни пречи да виждаме тъмнината. А тя се прокрадва в нас през цялото време, във всяко ъгълче. Навсякъде.

— Нали ти казах — въпрос на издръжливост.

— Не знам. Найджъл, аз и Джон също дойдохме от място и от време, в които нямаше нищо, към което да се стремим, освен музиката. Никой от нас нямаше да се задоволи да работи в местната бакалница, а за университет не можехме и да мислим. И какво друго да прави едно бедно момче в Англия? Рокендролът бе двигателна сила в живота ни. Тя ни поддържаше, когато го слушахме, спасяваше ни от глад — когато го свирехме. Без тази музика ние бяхме и сме едно нищо и след като вече сме станали това, което сме сега… никой от нас не би се върнал назад — няма да може да го понесе. Същото се отнася и за Найл. Единственото нещо, което обичаше в живота, беше собствената му музика… и тъкмо това го уби.

— А не хероинът.

— То е едно и също, не разбираш ли? Едното върви с другото, нали точно това ти обяснявах. Не ме ли слушаш? Извън музиката ние не можем… велики Боже!… Просто не можем да издържим пред нищо — той затвори очи бавно, някак неохотно, сякаш се разделяше със скъп предмет.

От запад се надигна вятър и Крис се сгуши по-близо до нея. Тя го погали по косата, приглаждайки гъстите му къдрици, които вятърът разпиля по челото му.

— Когато бях много малка — заговори Даяна — баба ми, майката на майка ми, беше още жива. Единствената баба, която съм имала. Тя беше много стара — наближаваше осемдесетте — и накрая докторите успяха да склонят майка ми да я даде в старчески дом. Много по-късно майка ми каза, че никак не искала да я праща там, но аз не й повярвах. Майка ми никога не е била особено чувствителна. И все пак, щом телефонът звъннеше рано сутрин или късно вечер, тя скачаше с мисълта, че е от старческия дом. И, разбира се, една сутрин се обадиха точно оттам. Стори ми се, че майка ми прекалено дълго задържа слушалката до ухото си, без да каже нито дума, после я постави на мястото й. „Баба ти е починала — съобщи ми тя. — По време на закуска. Ей тъй, изведнъж — и щракна с пръсти. — Паднала върху десерта си, без изобщо да почувства нещо.“

Даяна погали с опакото на ръката си бузата на Крис.

— Така стана и с Найл, Крис. Прекатури се на трийсет и три години. Това имах предвид, като ти казах, че е въпрос на издръжливост. Но каква музика твореше, боже мой! Той беше истинско чудо, горкият Найл. Бях свидетел, когато му се скъса една струна посред солово изпълнение. Но това не му попречи да продължи. Подадоха му нова, той я взе и както свиреше я нави, настрои я, без да пропуска ни нота, ни такт. Ако не бях го видяла с очите си, никога нямаше да повярвам, че е възможно подобно нещо. Чу ли поне една дума от това, което ти казах?

Крис извади глава изпод мишницата й.

— Много добре чух всяка твоя дума. Какво искаш да ти повторя? Разбрах намеците ти, но моят живот е такъв.

— Снощи Найл ми каза същото.

— Не се и съмнявам.

Той обърна глава и се загледа в изгряващото слънце. Сега само чайките надаваха крясъци в новата светлина, която се лееше като кръв от разкъсан труп.

— Имала ли си някога чувството — заговори Крис след малко, — че ако спреш да правиш това, с което се занимаваш — имам предвид да го зарежеш най-хладнокръвно — че всичко ще свърши и ще те връхлети нещо ужасно… ще се разтвориш в някаква празнота — той поклати глава. — Искам да кажа, че никога вече не мога да се върна към това, което бях преди… — като че ли отново през него премина тръпка.

Бледорозовата светлина на зората докосваше извитите гърбове на сънените вълни. Под плитките им бразди морето все още тъмнееше в сиво. Даяна си помисли за Рубънс, за терористите.

— Моята работа е да се разтварям — прошепна ги. — Това правя непрекъснато, това ме прави щастлива. Както теб музиката, така и мен работата ме поддържа; тя е основата ми, дългата нишка, която прави живота ми цялостен.

Чуваха се само тихите крясъци на чайките, докосващи струните на скръбта.

— Мен ме плаши това, което става в промеждутъка между концертите или записите, Даяна — каза Крис. — В самолета, на летищата, в лимузината, в ресторантите. Тогава единственото, което виждам пред очите си, са тези мънички, гадни, празни мигове и направо пропадам в празнотата. Тогава не знам къде се намирам, накъде вървя, мисля само за това откъде съм — от жалкото, вонящо, приземно жилище в Сохо — той отмести поглед, за да не срещне очите й. — Какво ще стане, ако напусна групата и всичко свърши? Ще бъда отново едно нищо. Кръгла нула.

Чайките в далечината изглежда откриха нещо, може би пасаж риби, плуващи на повърхността, защото изведнъж се оживиха и започнаха да обикалят в кръг ниско над вълните. Виждаше се как отварят и затварят човки, как отмятат назад глави, след като извадят някоя риба от водата.

— Не мисля — подхвана Даяна, — че това е сериозна причина да съсипеш живота си.

Сега чайките приличаха на едно плаващо одеяло, което се издигаше и хлътваше, повтаряйки неволно движенията на морската повърхност. Още по-навътре една платноходка лавираше според посоката на вятъра.

— Виждам… чувствам колко си нещастен. И Тай го вижда. Защо, мислиш, тя се опитваше да се сприятели с мен тия дни?

— Остави я Тай — каза Крис. — Тя просто играе една от своите мисловни игри.

— Тя ме ревнува така, както е ревнувала Маги. Не й се нрави нашето приятелство. Не вярва в него.

— Естествено. Как може да вярва в нещо, което не разбира? И кой би могъл?

— Как да разбирам това?

Крис я погледна.

— Остави Тай на мен.

— Ти се мислиш за много умен — сопна му се Даяна, — но аз не съм убедена, че си наясно кой кого владее.

— Когато става въпрос за проклети жени — впери той поглед в Даяна, — знам как стоят нещата.

— Сигурен ли си?

В очите му се четеше момчешко самохвалство, което още повече подтикна Даяна да го дразни. Толкова ли не можеше да види това, което висеше буквално пред носа му?

— Божичко, понякога ме караш наистина да се чувствам глупак — продължи Крис. — Твоята силна воля ме плаши, хипнотизира ме — той потърка с длани бедрата си. — Когато мисля за жените, с които съм бил… и за онези, за които изобщо не ми е пукало, представям си една безкрайна линия, която може да опаше цялото земно кълбо.

— Крис…

— Ние сме се карали заради теб, аз и Маги. Ние… по-точно аз си обяснявах кавгите с различния начин, по който двамата те възприемахме — очите му като че ли се отдалечиха от нея, хлътнаха някъде в миналото. — Маги виждаше какво става, дори когато ти и понятие си нямаше. Не, не ме прекъсвай! Нямам достатъчно смелост да започна отначало — въздъхна Крис дълбоко. — Знаех, че ти не предполагаш нищо, но предпочетох да си остане така, защото започнах да разбирам, че отчасти това ме привлича. Исках да бъди с теб все по-често и по-често. Така беше отначало и това ме объркваше. Ти не беше, ти не трябваше да бъдеш като останалите — той махна с ръка, списвайки дъга на фона на хоризонта. — Жените. Всички те са жадни за власт — колкото повече, толкова по-добре. И дори се съревновават помежду си — аз имам повече пласт от теб, ето на. Но с теб за пръв път се чувствах… Просто исках да бъда с теб. Това ме плаши. Продължава да ме плаши по някакъв начин, защото не мога да си го обясня. Нямам предвид да сме заедно в леглото, а просто… нали разбираш… просто да сме заедно — очите му като че ли се съсредоточиха в пространството между тях. — Ако в това е въпросът, можем да го направим още сега… нали разбираш… ей там на брега, където никой няма да…

— Крис, недей — тя сложи ръка върху неговата. — Аз…

— Сигурно си мислиш, че това, което се случи с Найл, ще се случи и с мен, нали? Предполагам. То се чете в очите ти. Само че грешиш. Да, такъв е краят… като на Джоплин, Джон, Хендрикс, Джим Морисън. Но има и други като Мъди Уотсър и Чък Бери, които продължават, без и да помислят за оттегляне или смърт и които не изгоряха на трийсет и три. Аз няма да умра… Знам какво става… не съм чудовище…

— Не си — Даяна се наклони, целуна го по бузата, хвана главата му и съзнателно бавно го загали по косата с дългите си пръсти. — Не си — мълвеше тя, — не си чудовище. Знам го, Крис.

Но не можа да продължи, не можеше да му каже: Страхувам се за теб. Страхувам се, че Таис… Какво? Знаеше, че тук той не е силен. В миналото може и да е устоял на нейните аванси заради Джон, а после… или по-точно в съвсем близкото минало… заради Маги. Но сега, сега между тях не стоеше никой, дори и Найджъл, който, изглежда, вече отегчаваше Таис.

Видя, че Крис се е загледал в косата й, вееща се като корабно платно от вятъра, която изсветляваше с все по-ярките лъчи на слънцето.

— Аз съм от оцеляващите — рече той. — Издържах на всички улични битки в родния си край. Какво ли не е минало през главата ми. И пак се връщах, за да спечеля сражението. Разбираш ли за какво ти говоря?

В далечината бялата платноходка напредваше към линията на хоризонта, където повърхността на морето изглеждаше все още тъмна и пропита с остатъците на нощта. Платноходката блестеше, тънка и права като току–що изкована сабя. Едно смело и самотно създание, което се плъзгаше по ръба на света.

— Колкото до леглото — заговори Даяна, — ние сме приятели, Крис.

— Приятелите също могат да бъдат заедно в леглото.

— Не и според моите разбирания — тя го хвана за брадичката и обърна лицето му към себе си. — Погледни ме. Ние притежаваме нещо друго, нещо различно. И ти искаш да го определиш по някакъв начин, за да го разбереш — гледаше го право в очите. — Но не този е начинът. Ти го знаеш, чувстваш го и не чакаш аз да ти го кажа.

— Напротив — отвърна той. — Така просто по-малко ще се страхувам — и разтегли устни в усмивка, една от патентованите му усмивки, която разтапяше сърца и предизвикваше сладострастни тръпки по цял свят. — А пък аз си мислех, че няма какво повече да уча — и веднага стана сериозен. — Какво е то?

— Нещо друго, което открих. Нямаше време да повдигна този въпрос по-рано и да ти кажа правото, не съм сигурна какво точно изпитвам. Понякога ми иде да те удуша, понякога…

— Ще се наканиш ли все пак да ми кажеш за какво става дума?

— Маги е била пристрастена към хероина, Крис. Как е станало?

— Кой е влязъл и я е убил, това ли имаш предвид?

— Престани да извърташ. Аз знам.

— Какво знаеш?

— Само не ме лъжи.

Видя как ъгълчето на устата му трепна. Беше стаил дъх.

— Значи ме обвиняваш, така ли? Е, да, така е много удобно. Аз съм тук, а тя е…

— Не продължавай по този начин — предупреди го Даяна.

— Какво, по дяволите, изведнъж те направи толкова добродетелна? Такава принцеса? Никога ли не си правила нещо, за което после да си съжалявала?

— Не ми отговори на въпроса — невъзмутимо каза Даяна.

— Точно така — не съм!

— Добре. Да оставим тази тема — и тя извърна глава.

Вятърът свиреше по пътя си от ниските храсти, над широката бетонна стена, към плискащите се вълни. На запад небето беше чисто, без нито едно облаче.

— Значи не искаш да ме чуеш — заговори след малко Крис, но толкова тихо, че тя го помоли да повтори.

— Не, ако отново ще е лъжа. За какво да сме заедно, ако ще се лъжем един друг — Даяна му хвърли бърз поглед. — „Паван“ също ли беше лъжа? — знаеше, че го е засегнала и остана доволна.

— Не беше лъжа, Даян.

— Тогава не ме лъжи сега.

— Добре — кимна той, взе една суха бамбукова пръчка и забарабани с нея по земята. — При Маги нещата винаги се свеждаха до едно: до нейната наивност, но не като на тъпите, скучни групарки… съвсем не. Аз бях печен… а тя не. Мислех, че ще мога да я предпазя от тази гадост, разбираш ли? — очите му гледаха умоляващо. — Тя… Аз правех всичко възможно да не узнае какво вземам. Не исках да я изкушавам — Крис изведнъж се засмя с дрезгав и някак тъжен глас. — Но един ден, прибирам се и виждам от тая стока, оставена открито върху кухненската маса. Една от нейните приятелки… аз дори не я познавам, увлякла Маги — той хвърли бамбуковата пръчка, ала вятърът, духащ откъм морето, я запрати обратно в лицето му. Той я свали от бузата си и я метна зад гърба си. — Така стана. Каква гадна ирония. Някаква малка уличница — той въздъхна. — Знаеш колко ниско можеше да падне Маги. Нищо не ставаше с нейната кариера, а аз нямах време… — белите му като сняг юмруци се впиха в лицето, изкривявайки чертите му. — О, но тя беше слабохарактерна, Даян… толкова слабохарактерна. Не можеше да се оправя сама… имаше нужда от мен, от теб и от още много други, които, предполагам, никой от нас двамата не познава. Тя просто не можеше да стои сама.

— Защо не й попречи, Крис? — попита го с тих глас, ала нотката на обвинение прозвуча хапливо.

— Разбира се, че и това ми е минавало през ума. Но нали знаеш как работя. Как да й попреча? Нали щях да се чувствам като напикан, ако й кажех тя да спре, а аз да продължа.

— Значи просто си я оставил. Егоистично копеле!

— Какво можех да направя? — с отчаян глас рече той. — Веднъж дори я бих. Да, бих я. Толкова се вбесих, че перде ми падна пред очите. Направих го, преди да знам… Божичко! Бях вбесен не само от нея, но и от себе си. Но бях сигурен, че тя нямаше да обърне внимание на думите ми… особено ако й бях казал да престане, защото тогава щеше да има нещо, за което да ми пили, да злорадства, когато стане някой срив, и щеше да се намрази, задето се събужда сутрин.

— Как тъй аз не съм разбрала за това?

— Тя много те обичаше. И знаеше, че ако научиш, ще потърсиш начин да я спреш, — тя… Даян, тя не искаше да бъде спряна.

— Защо си толкова сигурен?

— Защото — доближи той лице до нейното — знам.

По време на обратния полет до Лос Анджелис въздухът беше сух, спарен и наситен с онези микроскопични песъчинки, които се полепват по клепачите само при пътуване със самолет.

Първа класа нямаше нищо общо с Лърджет Лонгхорн 50, частния самолет на „Хартбийтс“, който я бе закарал в Сан Франциско. Докато наблюдаваше през гладкото сребристо крило международното летище на Лос Анджелис с неговите тъжни палми, тя си мислеше за просторния лонгхорн с емблемата на групата, изрисувана от двете му лъскани страни и върху опашката.

Разбира се, поддържането му излизаше чудовищно скъпо, но пък компенсираше умората и скуката от дългите, предимно еднодневни турнета. С лонгхорна групата се установяваше в Ню Йорк например, когато имаше ангажименти в североизточната част на страната, в Атланта — за южната и югоизточната и в Сан Франциско — за западната. Всички, включително и Крис, настояваха да се махнат от Лос Анджелис, когато им предстоеше турне.

Даяна се облегна назад и затвори очи. Мислите й се върнаха към дългия, изтощителен разпит в полицията. Струваше й се странно, че инцидентът в „Лазила ликуид“ мина на заден план заради смъртта на Найл. Вярно, няма ли ранен или убит, то това не е новина, а лешоядите само тогава се струпват… както беше на погребението на Маги. Даяна сви рамене — в съзнанието й ясно се открояваше образът на усмихнатия брадат младеж. Силка го бе предал в ръцете на полицията и с това се приключи.

Ами Крис? Макар и да беше потресен в момента, той бързо изтри инцидента от съзнанието си. „Това ни съпътства във всеки град“, беше казал той на сутринта.

Даяна отвори очи и погледна през прозореца. Не искаше да вижда Лос Анджелис по този начин — сякаш забит в земята — и да има чувството, че се плъзга по покривите му. Плоските къщи, построени в редици, й напомниха за огромен Левиттаун[2], разпрострял се като болест, която изсмуква зеленината на дърветата и кафявия цвят на мръсните улици. Освен това не обичаше излитанията и кацанията. Ушите й заглъхнаха и изведнъж самолетът намали притока на гориво, последва силен метален писък, после бам-бам, колелата стъпиха на земята и ги задрусаха по пистата.

Почувства, че някой се надвеси над нея и обърна глава. Елегантен млад стюард с лъскава кафява коса и лъскави розови устни й се усмихваше.

— Бъдете така любезна, госпожице Уитни, да останете на мястото си. Ние ще ви отведем до бюрото в града, където вашите хора са организирали пресконференция. Багажът ви ще бъде откаран направо до колата — Даяна се усмихна. — Благодарим ви, че пътувахте с нашата авиокомпания.

Даяна беше единствената, която слезе, когато самолетът спря. После той щеше да продължи към основната сграда за пристигащи пътници.

Берил, ослепителна в бледозеления си шифонов тоалет, който само тя можеше да носи с успех, грабна ръката на Даяна.

— Толкова сме радостни, че се съгласи за тази пресконференция — прочувствено заговори тя. — Откровено казано, не знаех какво да очаквам, когато ти се обадих — тя поведе Даяна по бетонния коридор, по който се разминаваха персонал от авиацията и униформени полицаи. — Първите съобщения бяха доста кратки, както можеш да си представиш — очите й огледаха лицето на Даяна. — Сигурно е било ужасно.

„Да, помисли си Даяна, беше ужасно, наистина. Но в много други отношения, за които едва ли някога ще узнаеш.“

— Донякъде това може да ти се стори отвратително — отново заговори Берил, — но като си помислиш, че около нас всеки ден стават трагедии… А пък ако вникнеш по-дълбоко, откриваш, че всички ние по един или друг начин сме виновни, задето правим капитал от това. Но защо не? Това е естествено човешко желание. В края на краищата никой от нас не е ангел — краят ма коридора вече се виждаше; в дъното светеше ярка светлина, чуваше се глъч, сякаш всички говореха в един глас. — Ето, че пристигнахме — заяви Берил и въведе Даяна в залата.

Фотоапаратите мигом защракаха, улавяйки я в поза за част от секундата; заработиха и телевизионните камери, а до тях напрегнатите новинари правеха бързи коментари под носа си.

— Мислех да ти дам предварително подготвен текст — прошепна в ухото и Берил, — ала Рубънс ме увери, че знаеш какво да говориш.

Всъщност Даяна нямаше ни най-малка представа какво щеше да отговаря, докато изкачваше дървените стълбички към подиума. Главата й беше празна.

Но в момента, в който тълпата от медиите зае местата си, тя почувства, че всичко ще е наред. Разпозна лицето на Лорна Дитер; в очите на коментаторката имаше нещо, което не бе забелязвала досега. Но докато погледът й минаваше от един репортер на друг, виждаше и в техните очи същия този израз, отново и отново, като размножено огледално копие. Обзе я странно чувство. В съзнанието й зазвуча мелодия, топлина я обля отвътре. Мелодията беше с текст; и докато съзнанието й пееше: „Очите, които си хипнотизирала, танцуват в ритъма на твоето американско сърце“, Даяна почувства как цялата се изпълва с власт. Знаеше какво да каже и щеше да го каже. Помисли си за Бейба, който лежеше в собствената си кръв, а на стълбите отвън равнодушните котки стояха като стражи; помисли си за Мейър, притиснал лице в бодливата тел на лагера на смъртта с копнеж по деня, в който ще бъде освободен; помисли си и за тъмницата, забита във вонящата земя по-дълбоко отколкото й се бе искало. И започна да говори.

— От малка — каза Даяна — добих представа за стойността на човешкия живот. Не мога да твърдя, че познавам Найл Валънтайн добре или отдавна. Всъщност едва този уикенд Крис Кър ме запозна с него. Но както се случва човек да опознае някого по време на дълъг нощен полет, така Найл Валънтайн ми разказа неща, които може би не е разкривал пред никого другиго. Всички вие го познавате като музикант с изключителен талант и неутолима жажда за живот. И накрая тъкмо тази жажда го унищожи. Но аз опознах и друга страна от характера му, която, струва ми се, той се бе старал да скрие от всички вас. Това беше човешката му страна и това най-много ще ми липсва.

— Госпожице Уитни — извика някой, — вярно ли е, че Найл Валънтайн е починал от свръхдоза наркотик, който сам е поел?

— Мисля — предпазливо отвърна Даяна, — че точният отговор ще узнаете, когато екипът по медицинска експертиза в Сан Франциско се произнесе публично.

— А вярно ли е — настоя същия глас, — че някои членове на „Хартбийтс“ употребяват непрекъснато наркотици с много силно въздействие?

— Всички четем едни и същи вестници — спокойно каза Даяна и се усмихна. — С изключение на онези, които са пристрастени към телевизията.

Разнесе се общ смях.

— А вие? Какъв вид наркотици използвате?

Даяна се наклони напред и се усмихна още по-широко.

— Пеницилин, когато ми го предпише лекарят; в останалите случаи — витамини и желязо.

Отново се разнесе смях.

— Госпожице Уитни, тъй като от филмовото студио ни държат в неведение, може би вие самата ще ни кажете как върви „Хедър Дюел“? — гласът беше друг.

— Филмът е мечта за една актриса — отвърна Даяна. — Работата с Мариън Кларк те кара да се чувстваш на седмото небе — отново смях. — Но ако говорим сериозно, причината да получавате малко информация за всекидневния ход на филма, е, че всичко върни изключително вълнуващо и никой не иска да си раздвоява вниманието — тя млъкна за малко. — Нали знаете как филмовите дейци се осланят на своите масички за спиритически сеанси — смях — или на куклите за магии!

Докато всички продължаваха да се смеят, Даяна само се усмихваше.

В нейно отсъствие бе поставен друг рекламен плакат срещу този, който рекламираше новия филм на Редфорд. Берил отби покрай Сънсет и намали скоростта, за да даде възможност на Даяна да го разгледа добре.

Плакатът не беше от обичайните. Представляваше две огромни глави. Едната имаше лице на красива жена с дълги медени коси и раздалечени виолетови очи. Розовите й устни бяха полуотворени, сякаш щеше да зашепне нежни думи на любимия си. В изражението й имаше някаква невинност, която едва ли не сияеше.

Извивката на врата й преливаше в извивката на врата на другото лице. То принадлежеше на жена със стиснати устни и суров израз. Погледът й сякаш пронизваше Холивудската мъглявина и създаваше впечатлението, че вижда много по-далеч и по-ясно от всеки друг. Излъчваше силна воля и решителност, които биха непогрешими.

И двете лица изобразяваха Даяна. Или по-точно Хедър Дюел.

— Боже мой! — възкликна Даяна. — Чия е тази идея?

Борил сбърчи вежди и натисна клаксона, за да даде сигнал на младо русо момиче, което караше ролкови кънки по булеварда.

— Какво значение яма? Не ти ли харесва?

— Чудесен е! — продължи да извива врат Даяна през прозореца. — Но не предполагах, че някой от студиото има такова въображение.

— И си права. Рубънс възложи на Сам Емшуейлър да го направи. Той е независим играч… проектира реклами за печатни издания на стойност милиони долари — тя натисна газта и мина почти на червен светофар. — Истински гений, който избави Рубънс от провал, като лансира „Моби Дик“ по най-внушителен начин.

— Помня рекламата. Беше невероятна.

Берял кимна.

— Но и необикновена. Рубънс трябваше здраво да обработи Бейлман, за да упълномощи той студиото да заложи своя дял. Те почват да нервничат, когато не всичко е според стандартните изисквания.

— И какво направи Рубънс?

Берил ме можа да се удържи, ухили се и хвърли поглед към Даяна.

— Каза на Бейлман, че мисли, че е загубил първите два ролки на филма. Бейлман, разбира се, не му повярва и се обади на Мариън. Мариън, който се има с Бейлман, потвърди, че е точно така. Бейлман станал бял като платно, защото според договора на Рубънс със студиото, те са отговорни за подобна загуба.

Даяна се запита дали Скайлър или Рубънс е отговорен според тази клауза.

— Във всеки случай онзи следобед всичко се оправи — продължи Берил. — Не ти казахме, защото щяхме да развалим изненадата.

Берил отби от Сънсет по посока на Бел Еър и намали ход.

— Рубънс беше прав. Ти свърши страхотна работа.

Нотката на огромно уважение в гласа й накара Даяна да се обърне и да я погледне. Берил никога няма да спечели конкурс за красота, но тя притежава други качества, които са много по-ценни от едно съвършено лице. Поне за мен е така, заключи в себе си Даяна.

— Нямаш ля вяра в мен, Берил? — засмя се Даяна.

— Вяра ли? — рече другата. — В този град няма място за вяра.

Даяна окачестви като забележителен начина, по който Берил ловко се измъкна от капана. Ако беше отговорила с „да“, щеше да се заклейми като лъжкиня; прямото „не“ щеше да прозвучи оскърбително.

— Тъй като познавам Рубънс — продължи Берил, — вярвам в неговата преценка.

— А той никога ли не греши?

— Само по отношение на жена си — заяви Берил, докато завиваше по дългата алея.

Когато стигнаха до къщата, Мария се появи на вратата. Даяна й подаде ключа от багажника на колата.

— Изпери всички дрехи, Мария, или ги дай на химическо чистене.

— Рубънс ти е казал за Дори Спенглър — каза й Берил, докато прекосяваха антрето на път за гостната; Даяна кимна и Берил въздъхна. — Знаеш ли, за всеки от нас ще бъде много по-лесно, ако освободим Монти. Тогава ще можем да…

— Аз се разбрах с Рубънс по този въпрос — гласът на Даяна режеше като нож. — Нямам намерение да го разисквам още веднъж с теб.

Берил отстъпи крачка.

— Исках само да кажа, че ни поставяш в доста неудобно положение, като приемаш Дори, а продължаваш да плащаш на Монти.

— Доколкото разбирам, това е едно от нещата, за които са ти платили да уредиш — рече Даяна. Тя изчака, предполагайки, че другата жена ще вметне нещо, но тъй като онази мълчеше, продължи: — Само по този начин ще работя.

— Мога да го отпратя още сега, ако ти не…

— Защо? — махна с ръка Даяна. — Изчакай ме две минути да си сложа банския и го доведи при басейна. Жадувам да се гмурна във водата. Ще разговаряме там. О, и още нещо, Берил. Кажи на Мария да ни приготви обяд. Нещо студено и леко.

Дори Спенглър беше по-млад отколкото бе очаквала. Имаше тъмен загар, който след шест-седем години щеше да остави дълбоки бразди по лицето му. Вече се бяха появили първите ситни бръчици край външните ъгълчета на светлокафявите му очи. Имаше изработен начин да те гледа — със студен и равен поглед, — който те кара едва ли не да забравиш усилията, които е положил за това. В града се носеше славата му на супер продуцент по отношение на договорите; докато си търсен, той ти е приятел, но паднеш ли от върха, паметта му, както казваха, ставаше къса.

Беше облечен със светъл ленен костюм и бяла риза, разкопчана на врата; под нея, между космите, се виждаше тънка златна верижка.

— Даяна Уитни — каза Берил, — това е Дори Спенглър.

Устните на мъжа се разтеглиха в усмивка.

— Приятно ми е, госпожице Уитни — стоеше с ръце на гърба. — Аз съм голям ваш почитател. Чудя се защо не сме се запознали по-рано. Съжалявам, че пропуснах приема на Берил, но отсъствах от града.

Даяна не каза нищо; мислеше за Монти.

Очите на Берил се местеха от единия към другия. Смутена от настъпилото мълчание, тя се изкашля.

— Съжалявам, Дори, но…

Той махна с ръка, за да я прекъсне. Гледаше Даяна право в очите.

— Разбирам, че положението е доста… хм… необичайно. Вероятно на госпожица Уитни ще й трябва известно време, за да ме приеме и, естествено, да ме опознае — мъжът вдигна ръка, свали я и я прибра отново зад гърба. — Това е съвсем в реда на нещата — той се приближи до ръба на басейна. — Можем да разговаряме и докато плувате. Имате ли нещо против?

Даяна му хвърли одобрителен поглед, засили се с две крачки по тухления бордюр и се хвърли с опънато тяло във водата. Спенглър мълчаливо я изчака да преплува шест дължини.

Даяна подаде глава, тръсна я два-три пъти, за да изкара водата от очите си и попита:

— Казахте ли нещо?

Спенглър клекна до ръба на басейна.

— Казах, че току-що се върнах от южното крайбрежие на Тихия океан. Имах среща с Брандо.

Даяна се приближи към него.

— С Брандо? — вдигна косата назад от лицето си; по златистите й рамене се търкулнаха капки вода. — Мислех, че той няма импресарио.

— Няма. Поне официално няма. Всъщност не му и трябва, нали разбирате. Аз прескачам до там само когато трябва да се обсъди нещо по-специално.

Берил не можа да се сдържи и вметна:

— Дори е показал на Брандо част от заснетия досега суров материал на „Хедър Дюел“.

— Какво? Та дори аз не съм го виждала.

— Знам — усмихна се Берил. — И ако в студиото разберат, ще ни одерат живи. Те също не са го виждали.

— Занесох му и филма „Кралско червено“ — продължи Спенглър.

Сърцето на Даяна се качи в гърлото й.

— Но защо? Не, чакайте — тя се повдигна на ръце, излезе от басейна и седна до Спенглър. — Така, сега искам да разбера всичко. Какво е мнението му за филма?

— Не му хареса. Но… смята, че вие сте великолепна — той обгърна коленете си с ръце, за да запази равновесие. — Между другото трябва да ви кажа, че според мен „Хедър Дюел“ ще бъде сензация, съдейки по това, което видяхме.

— И Брандо ли смята така?

— Е, той е малко… ексцентричен. Хареса му.

— Това е чудесно, но с каква цел сте показали материала?

Берил придърпа един стол, отпусна туловището си в прегръдката му и каза:

— Дори подготвя сценарий за Рубънс. Нещо, което, ако стане, трябва да бъде много специално. Нали така, Дори?

— Да — очите му светнаха. — Имаме сценарий от Робърт Таун, по който Копола подлудя. Толкова подлудя, че се съгласи да го режисира и да го спонсорира заедно с Рубънс. Но имаше проблем…

— Нали знаеш какъв е Копола. При него всичко трябва да е напълно изпипано, за да започне. Той настоява за две неща. Главната мъжка роля да се повери на Брандо…

— Брандо и аз се знаем отдавна — допълни Дори, — затова отидох да му занеса сценария. Хареса го, много го хареса. Е, поиска някъде поправки — той с разбиране сви рамене, — но не му е за първи път. Това ще бъде първата му главна роля след „Кръстникът“. Девет десети от времето на филма той ще бъде на екрана.

С крайчеца на окото си Даяна видя Мария да излиза от къщата с огромна табла, отрупана със сандвичи и пина колада. Тя примижа срещу слънцето.

— Нали казахте, че Копола настоявал за две неща. Първото беше Брандо…

— А второто — каза Берил — си ти.

— Ей, Емульор! — подвикна Феси. — Стига си говорил, ами вземи да изнесеш този мъж от тук. Започна да усмърдява стаята.

Хедър продължаваше да притиска Джеймс до себе си. Емульор се приближи до нея и я потупа по рамото.

— Съжалявам, госпожо. Изпълнявам заповед.

Хедър не помръдваше.

— Госпожо — заговори малко по-настоятелно Емульор, — съпругът ви е мъртъв. Няма смисъл да се противопоставяте повече. Трябва да го пуснете.

— Махай го по-бързо от там! — изкрещя Феси.

Емульор посегна да отдръпне ръката на Хедър.

— Не ме докосвайте!

— Госпожо, моля ви…

— Казах да не ме докосвате! — и притисна Джеймс в прегръдките си.

— Ти чуваш ли! — изрева Феси и се спусна към младия французин.

По лицето на Емульор се изписа уплаха. Той рязко изтръгна Хедър от Джеймс. Тя се изправи на крака привидно по собствено желание.

— Е, щом е тъй… — извърна се и с всичка сила удари младия аташе през лицето. Той притисна ръка върху удареното място и се олюля.

— До гуша ми дойде от теб! — отново изкрещя Феси. — Мислех, че имаш достатъчно мъжество, за да се справиш с това. Сега аз трябва да го свърша — по дебелите му устни заигра лека усмивка. — Очаквах подобно нещо — обърна се той към Хедър. — Очаквах да направиш нещо като…

Хедър замахна слепешката и заби, юмрук във врата на Феси. Зашеметен и изненадан, той се свлече на колене. Замига, запреглъща. Завъртя глава ту на едната, ту на другата страна. Обърса очи.

— Той не е труп — рече Хедър, свеждайки поглед към него, — за лешояди като вас.

Без да вдигне глава, Феси посегна за автоматичния си пистолет. Изсумтя силно и Хедър видя цевта на оръжието, насочен към нея. Тя не помръдна.

С един скок Ел-Калаам се намери между тях и изби с крак пистолета. Оръжието полетя, бълвайки куршуми в отсрещната стена. Люспи от мазилка се разхвърчаха и въздухът се изпълни с прах.

— Няма да направиш и с нея това, което направи с другата — рече със студен глас Ел-Калаам. — Избий си тази мисъл от главата. Не можеш да я имаш. Ние имаме работа да вършим. Това е единственото, за което трябва да мислиш — погледите им се срещнаха. Брадатият подритна Феси по хълбока. — Хайде, ставай и иди да провериш дали Хадам е изпълнил задачата си. Уведоми ме, когато израелците вдигнат трупа на Бок.

Феси стана. Не гледаше към Ел-Калаам, а към Хедър.

— Тъкмо сега трябваше да я убиеш — каза той. — Всички щяхме да си отдъхнем.

И се упъти към входната врата, затваряйки я след себе си. Ел-Калаам се приближи до Хедър и я погледна в очите.

— Може би Феси е прав по отношение на теб. Ти си аматьорка, но опасна аматьорка в случая. Май наистина трябва да те убия.

— Хайде! — насърчи го Хедър. — Хайде, стреляй! Това ще покаже веднъж завинаги какво представляваш — и се изплю в краката му.

— Феси уби мъжа й — обади се Рита. — Какво друго очакваш от нея?

Ел-Калаам свали ръка от приклада на своя 45-калибров автоматичен пистолет и рече:

— Аз знам коя си ти. Но ти не знаеш нищо за мен.

— Знам достатъчно. Ние двамата имаме една и съща подготовка. И двамата сме ловджии, нали? Ти си вървял по своя път, аз по моя. Но ти продължаваш да се питаш кое точно ни свързва.

— Нищо не може да ни свързва — с известно раздразнение отвърна Ел-Калаам.

Хедър се усмихна едва забележимо.

— Беше прав по отношение на съпруга ми. И двамата сте професионалисти. Двете страни на една и съща монета. Мрак и светлина; и толкова различни, колкото могат да бъдат двама мъже. Ала той те познаваше, Ел-Калаам. Знаеше какво представляваш. Знаеше, че трябва да бъдеш обуздан.

— Е, да, но вече няма тази възможност, нали? Изпусна я още когато се изпречи пред пистолета на Феси. Колкото и да беше малка тази възможност, той я изпусна. Отиде си, а сега ти си тук.

— Да — заяви Хедър. — Аз съм тук.

— Даяна, не бива да се безпокоиш — каза лекарката.

Тя беше едра жена с черти, подобни на Биргит Нилсон[3], и вероятно с такъв хубав глас.

— Просто много се претоварваш.

Гледаше Даяна над рамките на очилата си във форма на полумесец. Под огромната бяла престилка носеше ангорски пуловер и пола от туид. Нюйоркчанка по рождение, тя продължаваше да недоволства от новото си местожителство, макар че имаше повече от шест години, откакто се бе преместила тук. От нея сигурно се лее пот, когато излезе от кабинета с климатична инсталация и се качи в мерцедеса с климатична инсталация, помисли си Даяна. На нея никак не й беше до лекции, а Марджъри положително щеше да й изнесе поне една.

— Знаеш ли — продължи бавно лекарката, — най-добре е да заминеш за няколко седмици на Карибско море. И то веднага — тя прехвърляше златната си писалка „Марк Крос“ в ръце както барабанист палката си. — И преди се е случвало.

— Всичко това го знам — простена Даяна.

— Тогава, какъв е проблемът?

— Ще издържа.

Марджъри кимна, прокара ръка през грижливо боядисаната си с цвят на кестен коса и рече:

— Всеки си мисли, че може да издържи. Никакъв проблем. А междувременно някой се промъква зад гърба му с чук и бам!

— Работата е там — наведе се Даяна напред в стола си, — че имам да довършвам филм, а ме чака и следващ сценарий. Просто времето не е подходящо.

Марджъри се усмихна подкупващо.

— Това ли ще ми кажеш, когато се прекатуриш и трябва да те регистрирам в Медицинския институт? Че времето е неподходящо ли?

— Вероятно няма да кажа нищо.

Марджъри потупа с върха на писалката си в бележника, лежащ в средата на покритото с дебело сукно бюро.

— Виж какво, всички тези закачки са много остроумни, но долната граница е…

— О, Господи!

— Долната граница показва — наведе се докторката към Даяна, за да подчертае всяка своя дума, — че не обръщаш внимание на тялото си. Знаеш, човешкото тяло е чудесен механизъм, почти неограничено приспособяем — може да понесе адски много наказания. Но не и без известни последици. Някои от тях са дълготрайни, други — в зависимост от степента на злоупотребата — стават хронически — писалката спря да чука. Марджъри свали очилата си и внимателно ги постави до писалката върху бележника. Зад нея стенният часовник, висящ непосредствено под една малка картина на Дали с автограф, отмерваше секундите, минутите. — Разбра ли смисъла на това, което ти казах? — изведнъж гласът й стана мек. — Просто гледай да се щадиш. Почивай колкото се може повече. Нивото на минералните соли дава отклонение. Ти си на прага на анемия.

— Поемам много желязо — каза Даяна и се сети за пресконференцията.

— Подсилващите средства са необходими и полезни — поясни Марджъри. — Но те са само това — подсилващи. На теб ти е нужно да прекараш няколко седмици на слънце и море и около шест месеца най-малко осемчасов нощен сън.

Даяна стана.

— Щом приключа с филма…

— Аз не бих чакала толкова дълго — прекъсна я Марджъри. — Уверявам те.

Тя започна да пише рецепта.

— Какво ми предписваш?

— Само малко хлорален хидрат. То е слабо успокоително за…

— Знам за какво, но не го искам! — раздразнена отказа Даяна.

— Имаш нужда от нещо, което да укрепи…

— Аз ще се укрепя от само себе си през следващите шест седмици, докторке! Много ти благодаря.

Навън, в чакалнята, сред чакащите реда си пациенти, обгърнали слаби, загорели рамене с кожи от норки, обитаващи пищните гори на Бевърли Хилс, унил седеше Монти.

— Даяна! — разтревожен възкликна той. — Добре ли си? Опитах да се свържа с теб веднага, щом чух за пресконференцията — изпитото му лице беше изкривено от напрежение и под загара изглеждаше бледо. — Защо никой не ми съобщи за нея? Знам как пресата изкривява информацията и предполагам колко си била разстроена с мъртвеца, паднал в скута ти — той тръгна след нея към изхода. — Все пак трябваше да ме уведомиш къде отиваш. Щях да възразя срещу това пътуване. Никога не съм харесвал тези музиканти…

— Монти…

— Добре, добре! Знам, че не обичаш да повдигам този въпрос. Ясно. Просто съм нащрек за тебе — вдигна ръце. — Понякога забравям. Както и да е… — сви рамене. — Не съм те виждал от толкова отдавна, че не помня вече какво обичаше и какво не — изведнъж рязко се обърна към нея. — Не ми харесва това, което става на снимачната площадка. Първо, Бейлман се оказа много зает с разни съвещания, та няма време да ми се обади след съобщенията, които му оставям. После, тази сутрин, когато те потърсих в студиото, за да се видим, ми казаха, че името ми не е в списъка. Даяна, какво става?

Тя го хвана за ръката и го поведе навън. Погледна го и видя зачервените му клепачи.

— Монти, извинявай, че не ти се обадих. Аз…

— О, остави това! — ръката му се повдигна леко и пак се спусна надолу. — Тия неща не са от значение при приятели. Кажи ми, какво ти каза докторката?

Двамата спряха на тротоара. На отсрещната страна на Бевърли Драйв палещото слънце осветяваше стъклената фасада на „Бредуинър“, зад която елегантни красавици с кожи от норка се редяха на опашка с таблите си, за да ги отрупат с вкусни блюда и споделяха сутрешните си набези из магазините.

Даяна се усмихна в набръчканото му лице.

— Добре съм, Монти, наистина. Мариън просто ни изстисква като лимони, това е всичко.

— А Берил? И тя ли те изстисква така?

— Напълно.

За миг двамата замълчаха.

— Някой трябваше да ме уведоми.

— Казах на Рубънс, че трябва да…

— Майната му на Рубънс. Ти трябваше да ми кажеш.

Тя извърна лице, но той се измести така, че да не му убягва от поглед и повдигна брадичката й.

— Какво става с теб, Даяна?

Тя не продумваше. Погледна го и видя в очите му някакво предизвикателство и поглед, в който не можа да вникне, но въпреки това сърцето й се изпълни с лед, и съзнанието й — със самопрезрение. Защо?

— Искам да го чуя от твоите уста, Даяна — продължи Монти.

Лицето му изглеждаше толкова червено, сякаш пламтеше от жизненост и Даяна мислено си каза: „Рубънс греши, всички грешат. Монти не е стар, нито е изморен. Той е точно такъв, какъвто беше и преди пет години, когато ме взе от непрощаващата улица на този град.“

— Искам от теб да чуя това, което всеки шепне в ухото ми вече цяла седмица.

— Какво шепне? — но стомахът й бе свит на топка, гласът й отслабна.

— Че съм изхвърлен и че Дора Спенглър е заел мястото ми.

Сега тя разчете погледа му. Видя в очите му предателство — собственото си предателство към него. „О, Господи!, възкликна тя наум. Не! Нали срещу това се борих.“

— Монти съвсем не е така, както си мислиш.

— Значи той е на моето място!

В гласа му прозвуча странна нотка на ликуване, което някак го отдалечи от нея, макар че тя не го искаше. Даяна пристъпи към него и се пресегна да го хване за ръката.

— Няма да позволя на никого да застане между…

Ала лицето на Монти бе променило цвета си; като че ли всичката кръв се бе отдръпнала от него. Той понечи да извика и в същото време се хвана за гърдите.

— Даяна, ти… Ти…

Тя така и ме разбра какво щеше да й каже.

В линейката, която пое по Литъл Санта Моника по посока на Бевърли Булевард и към Медицинския център „Сидър-Синай“, Марджъри сложи длан върху посивялата кожа на гърдите на Монти под ризата му, която тя бързо бе разкопчала. Отново го преслуша със стетоскопа. После вдигна ръка и направи рязък жест към лекаря по спешна медицинска помощ, който пътуваше с тях в линейката. Той свали кислородната маска от застиналото лице на Монти.

— Сърцето му спря — съобщи Марджъри на Даяна. Стетоскопът изтрака, когато тя го остави настрани. — Нищо повече не можем да направим за него.

[1] Квартал в Сан Франциско. — Б.пр. ↑

[2] Обширни жилищни комплекси, включващи училища, църкви, магазини и др. в покрайнините на някои промишлени градове в САЩ с еднофамилни къщи за работещите там, построени по проект на Левит и синовете му през 50-те години. — Б.пр. ↑

[3] Шведска оперна певица (р. 1918 г.). — Б.пр. ↑

Девета глава

Дните се нижеха, а тя буквално нищо не правеше. Беше изгубила всякакъв сетивен допир със света. Колко ли време беше минало — само няколко дни или многократно повече? Нямаше никаква представа. Съзнаваше само, че не ходи на училище, а се отправя към кинотеатър „Дейл“, където всеки ден гледа един и същи филм. Това еднообразие й действаше успокоително, защото й се струваше, че е единственото нещо, на което може да разчита.

След смъртта на Бейба тя отново беше отишла в „Нова“, за да потърси въоръжените мъже — Рустър и Тони с техните нагънати като хармоника снимки на членовете на семействата им, чиито имена бързо се бяха заличили от паметта й, сякаш бяха нереални образи от детството, които тя само веднъж бе извикала във въображението си и повече не й трябваха. Беше отишла да потърси двамата мъже, за да отмъстят на Орелио Окейшо, върху когото и тя самата искаше да излее гнева си.

Но сега, вероятно и без да съзнава, тя мразеше тези професионални убийци така, както мразеше и Окейшо. Мразеше ги, задето не бяха опазили живота си точно когато тя — и Бейба — имаха най-много нужда от тях. Ако те бяха обичали Бейба, а оттам и нея, сега щяха да са тук, а не да лежат в моргата.

Аз съм единствената, която те обичаше, Бейба, каза си тя наум. Изведнъж образите на екрана се размазаха. По лицето й потекоха сълзи и тя неудържимо се разрида.

Накрая, когато видя, че филмът е сменен, стана и си тръгна. Не можеше да понесе мисълта, че в досегашния й ред, в отчаянието и гнева и, изпълващи тази малка тъмна вселена, ще бъде наложена някаква друга последователност.

Излезе на изпълнената с живот улица и се спря неподвижна и нерешителна. Ала в момента, в който покрай нея мина жена с шоколадов цвят на кожата, на Даяна й се прииска да запрати чантата си в черното й лице. И точно тогава проумя къде трябва да отиде.

Там, на мрачната и неприветлива улица, точно срещу ресторанта в Харлем, където Бейба я бе завел онази първа вечер и двамата наблюдаваха призрачния танц, се намираше малко магазинче, в което властваше черна като катран жена с широки бедра, огромен бюст, пълни, лъскави бузи и очи, които пускаха искри, когато в тях се отразеше светлина.

Когато Даяна стигна до магазина, той беше още затворен и тя се принуди да чака на тротоара. Огледа прашната витрина с перденца, наблъскана с най-различни фетиши, украсени с пера, магьоснически кукли с причудливи форми и зловещи лица. Всички имаха етикети с надпис „Произведено в Хаити“ — доказателство за тяхната автентичност.

Тя трепна леко, когато зърна една сянка да се размърдва на фона на черния плат с черни фигури, покриващ основата на витрината. Две жълто-зелени очи се впериха в нея и когато слънчевата светлина ги освети, в тях се откроиха и цепките на котешки ириси. Животното отърка глава в стъклото на прозореца, вирна опашка и изчезна навътре в магазина. „Здравен, писанке!“ — промълвиха устните на Даяна.

— Мен ли чакаш, дете?

Даяна се обърна стресната и видя дебелата жена, която бе собственичка на магазина. Капките пот по тъмната й кожа блестяха като диамантени мъниста. Гласът й беше мелодичен, с топлия, игрив ритъм, характерен за чернокожите от Острова — чужд и в същото време познат.

Всичките гривни — тесни и широки — нанизани на дебелата й ръка, се раздрънчаха, сякаш ято гъски закряска, когато тя затършува в чантата си. Извади оттам халка с ключове, отдели два и един след друг ги пъхна в бравите на вратата.

— Влизай, дете — подкани я тя. — Улица като тази не е място за теб.

Даяна пристъпи плахо навътре в магазина и веднага сбърчи нос от смесицата силни миризми, която я лъхна. Нещо докосна панталоните й и тя погледна надолу. Котката се галеше в краката й.

— Ти май идваше тук с онзи, огромния мъж, нали, дете?

— Бейба — почти се задави Даяна, произнасяйки и мете му.

— А, Бейба ли? — рече жената. — Не му знаех името.

Тя остави чантата на тезгяха, свали широкото си палто.

— Напоследък не съм го виждала — извърна глава към Даяна, докато окачваше палтото си. — Идваш тук за глътчица любов ли, дете? Какво, да не сте се скарали или…?

— Той умря.

— Умря? — жената широко отвори очи. — Господи, дете, ужасно съжалявам за това — докато се наместваше зад тезгяха, тя се наведе и се вгледа в лицето й. — Добре, ти само разкажи на Лиз-Мари какво е станало и тя ще ти помогне.

— Искам — започна Даяна — нещо много силно. Много силно. Нещо за… заклинание или от тоя род.

Лиз-Мари кимна, събра длани върху тезгяха.

— Имаме такива силни магии, дете. Най-различни.

Даяна я погледна и додаде:

— Искам такава, която да убива.

За миг в магазинчето настъпи мъртва тишина. Черната котка се бе настанила между Даяна и Лиз-Мари и усърдно миеше лапичка.

— Господи, дете, много си млада още, за да имаш такива черни мисли.

Лиз-Мари мина пред тезгяха, протегна се и взе ръцете на Даяна в своите. Обърна ги с дланите нагоре и с розовите върхове на пръстите си проследи линиите, подобно на слепец, който чете чрез специалната система с изпъкнал шрифт.

По едно време пръстите й като че ли намериха онова, което търсеха, защото се заковаха на място и Лиз-Мари вдигна блестящите си очи към Даяна. Бялото им трескаво се въртеше, тънък слой пот бе избил по черното й лице.

— Ти си обгърната от много силна аура, дете. В теб има огромна магическа сила — и отстъпи крачка назад, сякаш се изплаши.

— Ще ми дадеш ли онова, което искам? — но след като не получи отговор, Даяна се отдръпна. — Не вярвам и дума от това, което ми каза. Аз нямам никаква сила. Нищо нямам — в очите й напираха сълзи, въпреки усилието да ги удържи. Тя рязко ги обърса. — Ти имаш. Ти имаш силата да ми помогнеш да унищожа мъжа, който уби Бейба — името стисна гърлото и дори цялата воля на света този път не можеше да й помогне. — О, Бейба! — проплака Даяна и раменете й се разтърсиха; сълзите пареха бузите й, ала сега й бяха добре дошли.

Почувства ръката на Лиз-Мари около раменете си в радушна прегръдка, нежността на жената; чу напевния глас, който монотонно зашепна:

— Няма нищо, дете. Поплачи си. Поплачи за твоето момче.

След малко тя пусна Даяна и когато се върна, носеше в ръце неголяма картонена кутия от онези, в които даваха храна за вкъщи в някои от китайските ресторанти.

— Ето — рече жената и тикна кутията в ръцете на Даяна. — Всичко е вътре. Почти всичко, което ти трябва. Не… — сложи тя ръце върху Даянините, — не я отваряй сега. Чак когато се прибереш у дома. Това е, дете, вече имаш почти всичко, което ти е необходимо…

Рубънс се върна от Ню Йорк с изключително скъп смарагдов пръстен, купен за нея от „Хари Уинстън“. Подаде й го още щом се качи в лимузината, с която тя беше дошла да го посрещне.

— Много те мислех преди онази пресконференция — рече той. — Божичко, как ги заби в земята! През цялото време усещахме ударните вълни, докато пътувахме обратно към Ню Йорк, Напоследък ти биеш президента по броя на колонките във вестниците.

Тя се бе облегнала безмълвно до него и се питаше дали да му каже за срещата си с Мейър. Надделяваше мисълта, че не би трябвало. Беше сигурна, че той ще възнегодува срещу намесата на всекиго, включително и на стареца.

Пръстенът — квадратно изсечен смарагд, поставен в широко платинено гнездо — излъчваше жива сила и когато Рубънс го взе от шепата й, за да го постави на пръста й, тя усети, че очите й се напълниха със сълзи. „О, боже“, помисли си тя, „колко ми липсваше този човек.“ Ала вместо да изрече думите на глас, тя обгърна с длани главата му, притегли я към себе си и впи устни в неговите. Прииска й се да останат така завинаги.

— Научи ли за Монти? — попита тя след малко.

— Господи! Да. Тъкмо миналата седмица му казах, че се претоварва от работа.

— Изглежда, не само това си му казал.

— Казах му онова, което щеше да е за негово добро — рече Рубънс.

— Жестоко си го наранил. Той те считаше за приятел.

— Това няма нищо общо с приятелството. Бизнесът си е бизнес. И изобщо не му е било работа да ти разправя сълзливи истории. За какъв, по дяволите, се е мислил? Беше зрял човек. Трябвало е да знае как да се грижи за себе си. — Той изведнъж млъкна и рязко се извърна от нея.

— Рубънс?

— О, не! По дяволите, не! — махна с ръка той; гласът му беше прегракнал и раменете му се разтърсиха така, сякаш плачеше. — Копелето нямаше право да умира — вече почти шепнеше и Даяна трябваше да се напряга, за да го чува. — Божичко! Всъщност всичко има общо с приятелството. Всичко! — Когато обърна пак глава към нея, тя видя, че очите му са зачервени; беше изтрил всякакви следи от сълзи. — Добре, защо не го кажеш и да се приключи?

— Какво да кажа?

— Ами това: „Аз те предупредих.“ Не трябваше да го оставям да си мисли, че съм го предал.

— Направил си това, което си сметнал, че е най-добро.

Той я погледна с искрен поглед.

— Наистина ли го мислиш?

— Да. И в известен смисъл ти беше прав — той наистина не можеше да се справя повече с тази работа. Но имаше други начини, по които да подходим. Объркахме цялата работа, ти и аз — тя отклони поглед за миг. — Погребението е вдругиден. Поръчах цветя от името на нас двамата.

Той не каза нищо и някак по безмълвно взаимно съгласие те смениха темата.

— Как изглеждаше Ню Йорк? — попита Даяна. — Липсва ми този град.

— Не мога да ти кажа — въздъхна Рубънс. — Повечето време се рових из общата документация. Скайлър потвърди всичко онова, което ми беше казал Мейър — той сложи ръка върху бедрото й и потърси очите й. — Добре ли си?

Тя му се усмихна леко; почувства как топлотата му се просмуква в нея.

— Добре съм. И какво откри?

— Достатъчно факти, за да обеся Ашли — с известна злъч отвърна Рубънс. — Той нямаше нищо, когато дойде да работи при мен. Аз го издигнах. Оставих го да покаже на какво е способен. Аз, като пълен глупак, му отвързах каишката — очите му просветнаха, когато се наведе да си запали цигара; дръпна веднъж и я смачка. — Знаеш ли, ти излезе права. Те нямат никакъв вкус — щракна надолу капачето на металния пепелник, вграден в тапицираната с плюш отвътре врата, облегна се назад и въздъхна. — Още на времето Мейър ми беше казал, че в бизнеса трябва да държиш всеки на каишка. „Каквато и да ти е преценката в дадения момент, подчерта той тогава, знай, че най-добрият ти днешен партньор утре ще се обърне срещу теб, ако му дадеш и наполовина шанс. Такава е човешката природа. Не можеш да се бориш с нея, можеш само да се опиташ да се предпазиш.“

Рубънс се усмихна, зареян в спомена.

— Тогава смятах Мейър за най-циничния мръсник, когото съм срещал. Но смятах също, че бих могъл и да го надмина. Тъкмо така постъпих с Ашли — отвързах го и го пуснах да тича. Е, не се ли оказа прав Мейър? Какво направи Ашли? Започна да ме мами зад гърба ми. Сега вече съм наясно. Мейър съвсем не е циник, той просто е реалист.

— Ти поиска ли обяснение от Ашли?

— О, не. Още не. Пуснал съм в действие една малка интрижка в сърцето на корпорацията, към която той ще се спусне с отворени обятия. Аз, на негово място, бих останал настрана, но не и той. Ашли е прекалено алчен, което ще рече, че е готов на измама. Той плаче да бъде измамен. Те всички плачат за това, ахмаците му с ахмаци. Вродената им алчност ги подвежда. Имам достатъчно документи тук — потупа дипломатическото си куфарче от слонова кожа, — за да го ликвидирам още сега. Но ще бъде прекалено спокойно и безобидно да приключа с него по този начин. Аз не съм по организацията. Другата седмица ще пратя Скайлър отново в Ню Йорк. Утре или най-късно в сряда Ашли ще намери начин да извлече полза от корпорацията, като прехвърли капитали в друга, второстепенна корпорация. Всичко ще изглежда изрядно, бързо и безопасно. И то ще е така. Само дето другата корпорация не съществува в действителност. Тя е измислица на богатото ми въображение, а според изготвените от Скайлър документи съществува от 1975 година.

— Защо мислиш, че Ашли ще клъвне? — попита Даяна.

— Защото започнах да оказвам натиск върху съвета на директорите — както и Мейър, без знанието на Ашли — да отхвърлят офертата за сливане, скалъпена от Ашли и приятелите му. Аз ще се оттегля… Мейър също, както и цялата наша група. Ашли си мисли, че има достатъчно подкрепа в сегашния състав на съвета. Но аз промених това положение. Макар че с тази схема за капитала той ще може да получи достатъчен процент за себе си, за да привлече няколко гласа — достатъчни, за да се приеме решението — Рубънс се усмихна и добави: — Поне така ще изглежда в неговите очи.

— Ти искаш да го заловиш на местопрестъплението ли?

Рубънс затвори очи.

— Нещо подобно — отвърна той, вплете пръсти в нейните и ги стисна.

Когато се прибраха у дома, отидоха да седнат до басейна. Рубънс я попита как е минало пътуването й. Тя му каза първо, че много е харесала новия рекламен плакат, после мина на въпроса му.

— Просто не знам какво се е случило. Бях готова да се закълна, че Крис е твърдо решен да напусне групата. Знам, че го иска. Но явно някой го е разубедил. Той твърди, че е Найджъл.

— А ти не вярваш.

— Не — бавно отвърна тя, сякаш това негово вметване циментира мисълта й. — Не, не вярвам, Рубънс. Според мен е Тай.

— Но тя нали живее с Найджъл.

Даяна прокара пръсти през гладката си коса.

— Творческите сили на Найджъл са на изчерпване. Сега само Крис на практика поддържа „Хартбийтс“. Без него по всяка вероятност с групата ще бъде свършено — Даяна се премести по-близо до Рубънс. — Силка ми каза, че още от самото начало Тай си е падала по Крис, но Джон и Крис са били прекалено близки приятели, за да я делят. Не мисля, обаче, че между Крис и Найджъл е същото, независимо какво говорят и двамата.

— Да не би пък Крис да не я харесва.

Даяна го погледна.

— Ти не знаеш какво представлява Тай. У мен обаче се прокрадва подозрението, че и Крис я е пожелал от самото начало, но заради Джон не я е закачил. И според мен тя по този начин го задържа в групата. Не я знам какво ще прави без тези хора около себе си.

— Мислех я за твърда като стомана.

— Да, външно изглежда така. Но отвътре е слаба. Тя се е страхувала, че Маги може да склони Крис да напусне групата. А сега изпитва ужас от приятелството ми с Крис. Не може да повярва, че не спя с него.

— Едва ли някой би повярвал.

Тя сложи ръка върху рамото му.

— С изключение на теб, разбира се.

Измествайки се напред в стола си, Даяна опря крака в неговите, наведе се и впи устни в плътта му.

— Липсваше ми — промълви тя. — Толкова ми липсваше.

Рубънс се засмя.

— Въпреки всички тези изживявания?

— Въпреки всичко.

— Това е опасно.

— Обичам опасностите.

— Като отворихме дума за това — каза Рубънс, плъзгайки ръка по гърба й, — трябва да знаеш, че никак не ми хареса твоя припадък на снимачната площадка.

Даяна поклати глава.

— Не беше нищо страшно. Макар че отидох на преглед.

— И?

— Екстра съм.

— Божичко, дано! Защото имам още няколко изненади за теб.

— Добре де, ще ми ги кажеш ли или ще ме мъчиш?

— Берил наистина се прояви този път. Уреди те за списание „Тайм“.

Тя се изсмя подигравателно.

— Нещо бълнуваш. Вие и двамата имате халюцинации. Не е възможно Берил да ме е уредила за „Тайм“. Та аз не съм стигнала още върха.

— Не си ли? — провлече думите Рубънс. — Очевидно ония от „Тайм“ не са на това мнение. Когато изданието, определено да отрази първата прожекция на „Хедър Дюел“ в Ню Йорк, залее будките и хората видят лицето ти на корицата.

Тя се обърна и го загледа с широко отворени очи.

— Ти знаеш ли, че си се побъркал. Че си направо смахнат. Няма начин това да…

— Искаш ли да се обзаложим?

Даяна изведнъж млъкна. Рубънс никога не би казал „Искаш ли да се обзаложим?“, ако предварително не е сигурен в резултата.

Тя притихна на стола с ръце, притиснати в коленете й; сърцето й биеше като чук.

— Господи! Кой всъщност си ти?

Рубънс сви рамене.

— Ела — и когато той се приближи и се наведе, тя обгърна главата му с ръце и прокара пръсти в косата му.

— Какво търсиш?

— Рога — отвърна тя.

— Рога ли?

— Като дяволските.

— А, такива рога! Съжалявам, но ги отрязах преди хиляда години — той взе ръцете й в своите. Нейните бяха студени и той започна да ги разтрива, за да ги стопли. — Давай, Даяна. Ти си! Ти. Ти.

Тя облегна глава на гърдите му. Вдъхна миризмата му — тази негова характерна смесица от пот, сапун и одеколон „Ралф Лорен“. Долепи ухо точно над пъпката на лявата му гърда, затвори очи и се заслуша в леките удари на сърцето му, което сякаш успокояваше и нея.

Едната му ръка докосна гърба й и започна да го гали. Без да я отмества от себе си, той протегна другата си ръка към бамбуковата масичка, покрита със стъкло, и извади от чекмеджето швейцарско войнишко ножче — тъмночервено със златно логотипно кръстче. Отвори с нокът едно от правите му остриета и рече:

— Ако искаш, можеш да ме прободеш.

— Какво?

— Да видиш дали кървя — засмя се той и тикна дръжката на ножчето между пръстите й. — Хайде.

Тя отдръпна ръката си като опарена.

— Ти си луд. Не.

Той обаче настоя и сложи ножчето в дланта й.

— Само едно драсване — кротко каза Рубънс. — Дори няма да ме заболи. Рязваш леко и…

— Не!

— Добре — взе ножчето от разтворената й длан. — Сам ще го направя — и преди тя да успее да го спре, заби острието във възглавничката на левия си показалец, оставяйки хоризонтална резка. Мигом по дължината на разреза бликна тъмна, червена кръв, украсявайки кожата като с мъниста. — Видя ли? — и постави пръста си под един слънчев лъч; кръвта проблясва като тъмен рубин. После отдръпна пръста, допря го до челото си и го прокара надолу по извивката на носа. — Ето, да видиш, че е истинска кръв.

Даяна оглеждаше лицето му в слънчевата светлина. Това не беше същият онзи продуцент със загорял тен, спортуващ тенис, за какъвто винаги го е смятала. Макар да не виждаше никаква промяна във външния му вид, тя имаше чувството, че той се преобрази пред очите й.

Как стана това? — запита се тя в себе си. — С някаква магия ли? И тогава разбра. Тя винаги е била изпълнена — и вероятно тази е била основната причина да го задържи тъй дълго в прегръдките си — с някакво благоговение пред невероятно огромната власт, която той притежаваше. Властта му не бе намаляла — просто тя бе свикнала с нея. Но и не беше само неговата власт. Това, което й каза преди малко: „Ти, ти, ти!“ Осъзна, че сега добавяше и нейната власт — съчетанието между артистичността и бизнеса — това напоследък изпълваше техните дни и нощи.

— Да — прошепна тя, като взе кървящия му пръст и затърка розовата му възглавничка в устните си. — Аз, аз, аз!

Рубънс наблюдаваше движенията й с огромна, нескрита гордост. В този момент той приличаше на Мариън, който, след като е хвърлил цялата си енергия да постави дадена сцена, започва с удоволствие да наблюдава как главната му героиня се е вживяла до крайност, надминавайки очакванията му и е прекрачила в царството на легендите.

После целият този израз, съсредоточен плътно в погледа му, изчезна като цвят на пирен, търкулнал се стремително в пропастта и погълнат от бурното море. Очите му отново станаха спокойни като гладката повърхност на езеро.

Двамата се потопиха във водата.

— Ние с Мариън и Саймиони от „Туентиът“ решихме да занесем филма в Ню Йорк само за една седмица — каза Рубънс. — За първата седмица на декември ангажирахме „Зигфелд“. Уговорили сме строго определен брой запазени места и масирана десетдневна кампания в пресата — никаква телевизия преди премиерата. Избрахме петима от най-влиятелните тукашни критици и ще ги командироваме с нас за първата прожекция и за приема след това… пак дело на Берил.

Той се протегна да придърпа зеления гумен дюшек, за да се качат върху него.

— Всички ще присъстваме на премиерата и ще гледаме да направим възможно най-голяма реклама. Следващата седмица ще направим премиера и в Лос Анджелис, за да можем да се кандидатираме за номинациите на „Оскар“ както и за „Наградите на нюйоркските филмови критици“ и за „Златните глобуси“. Ще заминем ти, аз, Мариън, Берил естествено и няколко тлъсти риби от „Туентиът“. Ще има много интервюта и репортажи.

Даяна отпусна глава назад, опъвайки шията си; дългата й коса се полюшваше във водата като водорасло. Рубънс близна връхчето на носа й, докато тя стоеше със затворени очи и полуотворени устни. После вдигна ръце, хвана се за раменете му и се изхлузи леко от дюшека. Хладната вода обгърна бедрата й. Двамата се загледаха в очите, примижавайки от слънцето. Беше им приятно дори само да се държат за ръце.

Мина доста време, преди да осъзнаят, че на входната врата се звъни настоятелно. Рубънс с неохота се претърколи от дюшека и цопна във водата. Преплува ширината на басейна и стъпи на земята. Погледът на Даяна го проследи с лениво опиянение, докато той вървеше през градината, за да влезе в къщата.

Тя се излегна по гръб и се загледа в небето. Около нея водата мързеливо се плискаше. Едната й ръка се спусна надолу и се потопи под хладната й повърхност. Не мислеше за нищо, лежеше отпусната на път да се унесе в дрямка.

— Даяна! — беше гласът на Рубънс. — Ела да се облечеш. Дори е тук и иска да говори с теб.

Тя се потопи във водата.

— Това идва от Бейлман — започна Спенглър без заобикалки, когато Даяна влезе в гостната.

Беше застанал с гръб към дебелата морска сирена, която сякаш надничаше над лявото му рамо и се присмиваше.

— Успокой се, Дори — хвана го за лакътя Рубънс и го поведе към бара. — Дай първо да пийнем по нещо. Да се поотпуснеш малко.

— Какво идва от Бейлман? — попита Даяна, вървейки след тях.

— Сега ще ти кажа — Спенглър се отскубна от ръката на Рубънс. Очите му святкаха гневно. Той хвърли един поглед към Даяна, преди да закове очи в лицето на Рубънс. — Нали ме увери, че всичко в „Туентиът“ вървяло гладко, като по мед и масло. Нямало никакви спънки.

— Да, няма никакви спънки — потвърди Рубънс.

— О, така ли? — озъби се Спенглър. — Е, вчера Бейлман може и да е бил кротичък, ама днес е друг ден.

Рубънс спокойно отвинти капачката на бутилка „Столичная“, без да минава зад бара. Извади малко лед, напълни с него една ниска, широка чаша, наля отгоре водка и разклати питието, за да се охлади. После жадно отпи голяма глътка и рече:

— Нещо се е случило в студиото, както разбирам.

— Много правилно разбираш — отвърна Спенглър. — Изправени сме пред страхотно голям проблем.

— Знаеш ли, Дори — продължи Рубънс, без да повишава тон, — наистина настоявам да пийнеш нещо. Мартини, сухо, става ли? — и му подаде чашата. — Хайде — не спираше да го придумва той, — първо се отпусни и после ще ми кажеш какъв е този проблем.

Спенглър отпи от мартинито и заговори:

— Оня мръсник Ренолдс, импресариото на Джордж Алтавос, беше при Бейлман тази сутрин. Каза му, че Джордж го заплашил с оттеглянето си от филма, ако не се направело разместване на имената в афиша.

— По-точно? — Рубънс внимателно остави чашата си.

— Настоява неговото име да бъде над Даяниното. Не до нейното, обърни внимание, а над нейното.

— И какво му отвърна Бейлман?

— А ти какво мислиш? Отстъпи.

— Как? — възкликна изумена Даяна. — Съгласил се е?

Спенглър кимна.

— Ето какъв е нашичкият — и се обърна към Рубънс. — Какво мислиш за този мръсник?

Рубънс пристъпи крачка. Имаше нещо особено в погледа му. Когато заговори, гласът му беше мек като памук.

— Мен ме интересува повече защо ти, Дори, не направи нещо? Хм? Ти си бил там. Ти от нашия екип ли си или не? Защо ти не настоя пред Бейлман?

Спенглър тъкмо поднасяше чашата към устните си, но я свали.

— Знаеш ли, Дори, когато те препоръчах на Даяна, мислех, че е за нейно добро. Сега обаче съм разколебан.

— Просто мислех, че ти искаш сам да се споразумееш с него — рече Спенглър.

— Едно от основанията ти да бъдеш нает — намеси се Даяна — е да не допускаш да стават подобни неща. Смяташ ли, че ще се съглася името на Джордж да бъде поставено над моето?

— Това съвсем не е нашата цел, Дори — каза Рубънс. — Да, ти дълго време не беше тук, но и един слабоумен ще разбере за какво става дума.

— Не ми е приятно да ме наричат слабоумен — процеди през зъби Спенглър.

— И аз не си падам особено по хора, които не могат да се справят в критични ситуации. Сега аз ще трябва да оправям тая бъркотия.

Спенглър мълчеше. Доста време двамата само се гледаха в очите.

— Има и друг начин — обади се Даяна, местейки поглед от единия към другия. — И това, мисля, е моя грижа, а не на продуцента. Джордж няма да се откаже от филма. За него той е от голямо значение. Бейлман просто е бил блъфиран. Хайде, Рубънс, да вървим при Бъз.

Кабинетът на Бъз Бейлман се намираше на същия етаж в сградата, където беше й кабинетът на президента на „Туентиът Сенчъри Фокс Филмс“. И както подобаваше на длъжността му — вицепрезидент — кабинетът беше ъглов, с размерите на апартамент в хотел с пет звезди.

Огромното бюро от палисандрово дърво и неръждаема стомана бе разположено в дъното на просторната стая и когато човек влезеше, беше принуден дълго да крачи по ширналия се килим в гълъбов цвят, сякаш отиваше на поклонение на Светото място. Което за много хора беше точно така.

В съответствие с тази страхотна илюзия Бъз Бейлман обикновено приемаше посетителите като да бяха молители за Небесния трон. Първо трябваше да се чака в общата приемна, после, когато човек стигнеше третия етаж, сядаше в приемната пред кабинета и чакаше най-малко още половин час — господин Бейлман винаги позакъснява малко — според думите на полуизвиняващата се негова лична секретарка. Ако си наистина от предпочитаните посетители, Сандра Обърст, прозорлива жена в средата на трийсетте си години, с пленителна усмивка ще ти поднесе чаша кафе, без да ти каже абсолютно нищо. Тя беше помощничка на Бейлман и като такава бранеше ревностно шефа си. В края на краищата всеки вицепрезидент има нужда от някого, който да отсява житото от плявата. Онези от долната приемна очевидно не се справяха с това.

Даяна влезе в приемната пред кабинета на Бейлман с твърдото намерение да се справи с дракона, който пазеше огромната пещера. Секретарката не можа да скрие изненадата си, когато Даяна попита за госпожица Обърст, но въпреки това извести високата жена с похвална готовност.

Сандра Обърст излезе от стаята си с две чаши от китайски порцелан — никаква пластмаса в царството на Бейлман! — пълни с черно кафе. Вероятно е била уведомена за пристигането им, докато са се качвали към третия етаж.

— Госпожице Уитни, господин Рубънс, много ми е приятно да ви видя — рече тя със същия, глас, с който се обръщаше към всекиго. За нея малките имена не съществуваха и Даяна се запита как ли се обръща към любовниците си.

Двамата поеха чашките с кафе от ръцете на Сандра Обърст. Жената застана с леко разкрачени крака пред коридора, който водеше към кабинета на Бейлман, сякаш се опасяваше, че Даяна и Рубънс ще вземат да хукнат към вратата.

— Това е голяма изненада — рече тя, като наклони глава на една страна. — Нали знаете как е със срещите си господин Бейлман, господин Рубънс? Днес му е особено тежък ден — тя сви рамене без нотка на извинение и побутна нагоре огромните си очила с цветни стъкла. — А и цялата му седмица беше такава. Мога ли аз да ви помогна с нещо?

По лицето на Даяна бе изписана досада, а Рубънс се бе загледал някъде встрани.

— Е, искахме да говорим лично с Бъз, но знам все пак колко сте близки. Да говорим с вас е почти равносилно на това, да сме говорили с него, нали, Рубънс?

— О, да — той беше открил омайна сянка от шарки върху килима.

Сандра Обърст за миг изглеждаше смутена.

— Искате да кажете, че не желаете да… Е, добре, сигурна съм, че мога да ви бъда полезна с каквото пожелаете.

Тя докосна с изящно поддържаните си пръсти кока, събран на тила й, който изглеждаше твърд като бейзболна топка. Беше облечена с тъмносин костюм с мъжка кройка. Строгата линия на полата подчертаваше още повече женствеността й. Бялата й сатенена блуза бе допълнително закопчана на врата със сребърна игла, сякаш да е сигурна, че нито едно от копчетата няма да се разкопчее.

— Ние разполагаме с много малко време — каза Даяна. — Имаме среща с Тод Бърк в „Колумбия“ в… — тя погледна часовника си — точно след двайсет минути.

Другата жена като че ли премигна при споменаването на това име, но не каза нищо.

— Той по някакъв начин се е преборил за сценария с Брандо и ни покани на разговор. В първия момент предложих на Рубънс да му откажем… нали все пак имахме морално задължение към Бъз — Даяна млъкна, наблюдавайки изражението на Сандра при употребата на минало време. Другата само кръстоса ръце на гърдите си. — Но, естествено — продължи Даяна, — след като Дори ни уведоми, че Бейлман е разместил имената в афиша, отношението ми започна да се променя. Е — махна тя с ръка, — това съвсем не е толкова важно — и добави със саркастичен тон: — Така че бъдете добра да предадете това на Бъз. Междувременно ние ще бъдем при Бърк. Той е отделил целия си следобед за нас.

Даяна млъкна и загледа Сандра Обърст право в очите. Лицето на другата побеля под загара и грима й.

— Какво значи това, някаква шега ли? — с надежда попита тя.

— Никаква шега — отвърна Даяна. — До гуша ми дойде да не получавам заслуженото в това студио.

Сандра вдигна ръка с дланта нагоре.

— Не разбирам какво мога аз да направя.

— О, нищо — каза Даяна и погледна часовника си. — Вие нали само предавате съобщения, какво повече?

— Господин Рубънс, ние винаги сме имали добри професионални отношения.

Той сви рамене и я погледна безизразно, сякаш искаше да каже: „Нали ги знаеш тия волеви филмови актриси!“

Очилата на Сандра Обърст започнаха да се смъкват по носа й и независимо от климатичната инсталация тя се бе изпотила. Погледът й започна да се мести през стъклата ту към единия, ту към другия.

— Аз само… просто не знам какво да кажа — тя леко потрепери, за пръв път откакто бяха влезли.

— Разбира се, че не можете да знаете — Даяна обърна глава. — Нали ти казах, Рубънс, нямаше никакъв смисъл да идваме.

— Да, Сандра има право. „Туентиът“ и аз винаги сме работили добре — той й се усмихна. — Нали така?

— Да, господин Рубънс — отвърна Сандра така, сякаш току-що бе зърнала светъл лъч след разрушителна буря.

— Но, както сам се убеди, това вече е минало — вметна Даяна. — Трябваше да отидем направо при Бърк и нямаше да става нужда, да се държим учтиво с тези хора. Те нямат никакви обноски.

— С голяма неохота — рече Рубънс и хвърли унил поглед към Сандра — трябва да се съглася с теб. Предай нашите поздрави на Бъз.

Двамата се надигнаха да си вървят.

— Един момент!

Те се обърнаха и видяха, че жената е измъкнала телефона от секретарката и притиска слушалка до ухото си, без да помръдва. После я отдръпна и тя увисна във въздуха като ненужен придатък.

— Господин Бейлман иска да размени по една дума с вас.

— О, недей — възрази Рубънс. — Не искаме да притесняваме Бъз. Той вероятно е в разгара на важна среща…

— Моля ви — настоя Сандра Обърст, — той наистина иска да размени по една дума с вас.

— По една дума? — очите на Рубънс се разшириха, докато изговаряше фразата. — Е, при тези обстоятелства…

Даяна поклати глава.

— Съжалявам, госпожице Обърст, бавите ни за срещата. Моля, предайте на Бъз, че ще му се обадим по-късно.

Жената отстъпи крачка встрани от секретарското бюро.

— Боже мой, но вие не бива да си тръгвате сега! Той ще ме убие.

— Да беше помислила по-рано за това — рече Рубънс. — Вече е много късно.

Сандра се усмихна широко, отчаяно, протегна ръце към двамата.

— Знаете ли — каза тя, — цялото недоразумение е по моя вина… наистина. Имахме такава отвратителна седмица, че днес още не съм дошла на себе си. Трябваше веднага да ви въведа при господин Бейлман. Но не мога да си обясня защо не го направих.

Даяна веднага се досети, че Бъз и бе наредил да каже това.

— Днес ми е лош ден — додаде Сандра и стисна ръката на Даяна като жена на жена. — Всеки ги има, нали знаете, госпожице Уитни?

— За бога, Даяна — обади се Рубънс, — нека пощадим жената.

Бъз Бейлман беше намръщен индивид, попрехвърлил четиридесетте. Късо подстриганата му коса беше стоманеносива, а дебелата му кожа имаше цвят на махагон. Беше добър играч на голф и още по-добър кинаджия, стига да не е хванат в кризисна ситуация. Беше превъзходен по отношение на идеи и цифри, но колегите му бяха склонни да го отбягват. Нямаше много опит в самостоятелната работа.

Едрата му фигура ги чакаше зад бюрото. Дългият панорамен прозорец зад гърба му гледаше на запад — това беше преднамерено от негова страна — при следобедните срещи (сутрин приемаше само служители на „Туентиът“) слънцето биеше право в очите на хората.

— Даяна, Рубънс — сърдечно ги поздрави той, — какво ви забави толкова? В момента, в който разбрах, че сте навън, казах на Сандра веднага да ви покани.

Бейлман присви очи, докато ги изчакваше да се приближат и по лицето му се изписа болезнен вид, сякаш се мъчеше да преодолее някакъв трудноразрешим проблем.

— Казвам ви, не знам какво да правя с нея — и поклати глава. — Би трябвало да бъде по-разумна.

Той излезе иззад бюрото си и се обърна към Рубънс.

— Ти как я намираш?

— Според мен си е на място — отвърна Рубънс и погледна Даяна.

Ала Бейлман продължаваше да изглежда разтревожен.

— Не знам. Тя вече не е това, което беше. Кажи ми, Рубънс…

Но Рубънс се бе отдалечил и гледаше през прозореца уличните палми и лъскавите мерцедеси, които се движеха плътно един след друг. Той вдигна ръка:

— Питай Даяна, Бъз. Искай нейното мнение. Тя познава жените по-добре от мен.

— Даяна, ти какво ще кажеш? — попита Бейлман, докато прекосяваше стаята на път към барчето. — Някой да иска нещо за пиене?

— Според мен — отвърна Даяна, — ще е най-добре да кажеш на Джордж, че връщаш името му под моето — ръката на Бейлман с гарафата с уиски увисна във въздуха. — И отсега нататък остави госпожица Обърст да се занимава с Дик Ренолдс, за да нямаме повече недоразумения.

Бейлман остави гарафата и се обърна.

— Слушай, Даяна, нека да не бъдем толкова неразумни, искаш ли? Знам как хора като вас кипват бързо, но има граници, които не можем да прекрачим — той тръгна към нея. — Искам да кажа… — разпери ръце — парите са пари, бизнесът си е бизнес. Нали така, Рубънс? — и понеже Рубънс не продума, дори не обърна глава, Бейлман се направи, че нищо не е забелязал и продължи: — Хубаво е човек да пази своето его. Актьорите не могат да оцелеят без него — той посочи с палец гърдите си. — Господи, аз ли не знам! Да не мислиш, че съм толкова нечувствителен? Правя всичко това заради филма. Ние сме като едно семейство. Идва някой с основателно оплакване…

— Съвсем не е основателно — рече Даяна.

— Длъжен съм да направя това, което смятам, че ще е най-добре за всички. Аз съм на топа на устата, Даяна, но, по дяволите, не се оплаквам. Нали затова ми плащат. Просто ти обяснявам моето положение. За всекиго трябва да мисля, не само за един. Винаги възниква някакъв проблем с хора като вас. Но ние сме подготвени да изглаждаме подобни случаи. Ти ще заминеш за Ню Йорк и всичко ще бъде наред. Повярвай ми — той пак разпери ръце и в гласа му се появи примиренческа нотка. — Знам как е към края на снимките и ти съчувствам. Изнервена си и това е напълно разбираемо. Но аз съм изпитвал същото стотици пъти, че и повече. Така че съзнавам какво говоря.

— Какво стана с първоначалното подреждане на имената? Според договора мястото на името ми е гарантирано.

Бейлман се усмихна малко по-широко, сякаш бе почувствал, че бетонът, който бе излял, е започнал да се втвърдява.

— Няма да е лошо да се върнеш и да прочетеш ситните букви. Размерът на шрифта е гарантиран, но подреждането е по преценка на студиото. Ние преосмислихме проекта, цялостно, и аз съм напълно убеден, че решението е правилно. Има смисъл да…

— Не ми ги разправяй тия — отсече Даяна. — Ренолдс е дошъл тук, настъпил те е по мазола и ти си извикал: „Ох!“ Това е станало!

Бейлман зина и лицето му почервеня. Взе да човърка хваналата коричка драскотина високо на челото си, докато я разкървави.

— За какво говори тя, Рубънс?

Онзи спря да съзерцава улицата и се обърна.

— Не говоря от нейно име, Бъз. Щом казва нещо, значи е така.

Бейлман отново извърна глава към Даяна.

— Мислиш, че съм бил притиснат или нещо от този род? Това ли намекваш?

— Това, което намеквам, е — отвърна Даяна, — че имах предвид да ти кажа за противния цвят на вътрешните стени на караваната ми. Отвратителен е. Искам да се боядисат в прасковен цвят… съвсем бледопрасковен. И когато бъде готово, ще се върна за снимки.

Бейлман се хвана отстрани за бюрото си.

— Ама ти какво? — изглеждаше напълно объркан. — Какво искаш да кажеш с това „ще се върна“?

— Съжалявам, но не мога да се концентрирам напълно в такава отблъскваща атмосфера.

— Хм, какво боядисване? — гледаше я подозрително, после безропотно сви рамене, сякаш правеше огромна отстъпка. — Добре. Няма проблем. Ще сменим цвета — и се усмихна. — Какво е за нас един пласт боя? Така де, нали сме приятели?

Той погледна към Рубънс, който го наблюдаваше.

— Правилно, Бъз — кимна Рубънс. — Вече имаш данните.

Бейлман, изглежда, бе възвърнал увереността си. Той застана зад бюрото и посегна към телефона.

— Първото нещо, което трябва да направя, е…

— И осветлението е ужасно — обади се Даяна.

Бейлман застина на място, както бе вдигнал слушалката.

— Осветление ли? — изграчи той. — Какво осветление? Къде осветление?

— В караваната ми — спокойно уточни Даяна и пристъпи крачка към него. — Мисля, че едно подвижно осветление ще бъде много подходящо.

Бейлман върна слушалката на мястото й и впери поглед в Даяна.

— Мога ли да попитам, за какво ти е необходимо подвижно осветление в караваната? — едва сдържаше истеричната нотка в гласа си.

— За гримьорите, естествено. Отсега нататък искам да бъда гримирана в караваната си.

— Чакай, чакай. Ти знаеш ли каква буря ще се разрази сред останалите…

— И сред другите… ония глупаци от студиото, които си пратил да дебнат зад кулисите.

— Ти си луда! — Бейлман стоеше зад бюрото си, като че ли то беше последното свидетелство за неговата власт, в което можеше да се вкопчи. Отново раздразни раничката си на челото. — Това е безумие, Рубънс! — извика той. — Трябва веднага да спреш тази лудост!

— Това няма нищо общо с Рубънс! — разпалено рече Даяна. — То касае само мен и теб.

Бейлман продължаваше да не й вярва.

— Рубънс — попита той, — какво става тук?

— Тя е звездата — сви рамене Рубънс. — Нямам нищо общо със случая.

— Но тя е твое протеже! — изкрещя Бейлман.

— О, не — отвърна Рубънс. — Тя е твоя звезда, да те вземат дяволите, и е крайно време да поемеш отговорност за това. Тя е на път да ти докара сто милиона долара, ако не и повече.

— Празни надежди.

Рубънс се отдръпна от прозореца.

— Щом дори това не можеш да прозреш, мога само да те съжалявам. Отсега нататък за една година ти ще поемеш целия кредит за филма — той се упъти към вратата, подминавайки Даяна и Бейлман. — Хайде, Даяна. Ти се оказа, права от самото начало. Нямаме повече работа тук.

— Рубънс, почакай! Къде тръгна?

Но вратата се бе затворила зад гърба на Рубънс.

— По дяволите! — Бейлман сви ръце в безсилни юмруци и изгледа Даяна с кръвнишки поглед. — Ти за коя се мислиш, та идваш тук и…

— Аз знам коя съм, Бъз — с леден глас отвърна Даяна. — Ти нямаш представа за твоето положение в случая. Какво ще правиш, ако прекратя снимките?

— Ти си една глупава пикла — едната челюст на Бейлман потреперваше. — Аз не преговарям с пикли.

— Виж какво ще ти кажа, Бъз — леко се наклони към него Даяна. — Не те харесвам като професионалист, още по-малко като човек. Аз съм жена и се постарай да осъзнаеш с твоя динозавърски мозък, че сега тук сме само ние двамата — виолетовите й очи го пронизваха. — Само ти и аз и ако не уредим въпроса веднага, повече няма да ти се налага да преговаряш с мен.

За миг й се стори, че мъжът ще експлодира. Но изглежда успя да се овладее.

— Добре, добре — рече той. — Ще имаш осветлението и отделна гримьорна — той прокара пръсти през косата си и седна на стола със звучна въздишка. — Божичко! — явно смяташе въпроса за уреден.

— Чудесно — мило каза Даяна. — А сега защо не се свържеш с Ренолдс, за да му съобщиш, че си променил решението си — тя отиде до барчето и го отвори. — В противен случай сценарият с Брандо отива в „Колумбия“ — наля в две чаши уиски с лед и се обърна към Бейлман. Той я гледаше като вцепенен. — Убедена съм, че председателят на управителния съвет ще остане смаян, като види как оставяш сценария да се изплъзне от ръцете ти — Даяна остави едната чаша на бюрото. По лицето му бе изписан плашещ екстаз.

— Боже Господи! — възкликна той и се обърна с гръб към Даяна.

Стоя така доста време и когато накрая отново се завъртя обратно, по устните му трепкаше усмивка. Взе широката изпотена чаша. Ледът потракваше, докато треперещата му ръка поднасяше питието към устните му.

— Разбира се — гласът му отново бе станал спокоен. — Ренолдс няма никакво становище — вдигна слушалката на телефона. — Абсолютно никакво — и размаха показалец. — Аз предупредих ония от рекламния отдел да не рискуваме с името на Алтавос в този филм.

След това заговори в слушалката:

— Доти, свържи ме веднага с Дик Ренолдс. Ако не е в кабинета си, потърси го вкъщи. Не, не, сега не искам да говоря с нея. И не ме свързвай с никого.

Той постави слушалката на мястото й и се загледа в прозрачните бутони на телефонния апарат. Докато отпиваше нова глътка от скоча си, единият от бутоните светна, започна да мига и когато чу сигнала на интеркома, Бейлман вдигна глава и погледна Даяна право в очите.

— Но значи Ренолдс е знаел през цялото това време, нали?

Нощ. След залез-слънце всички лампи във вилата бяха загасени. Ако нещо просветваше, то беше от джобните фенерчета на терористите.

Хедър спеше на голия под. До нея се бе сгушила Рейчъл, облегнала глава върху извивката на ръката й. От отсрещната стена се отдели сянка и безшумно премина покрай налягалите тела. Когато стигна до мястото, където лежеше Хедър, сянката се изправи над нея с по един крак от двете й страни. После извади фенерче, наведе се и издърпа Хедър до седнало положение. В същото време фенерчето светна и бе насочено право в мижащите й очи.

Хедър извика и присви очи. Вдигна ръка, за да предпази лицето си от светлината, но силен удар я перна и главата й увисна надолу.

— Съмна ли вече? — попита тя с пресипнал глас. — Имам чувството, че съм спяла само няколко минути.

— Трийсет бяха — разнесе се гласът на Рита.

— Какво искаш? — Хедър беше извърнала глава от лъча светлина.

— Имаш право да спиш на интервали само от по трийсет минути.

— Защо?

— Лягай пак да спиш — заповяда й Рита. — Не си губи времето.

Хедър отново легна, но тъй като нощта минаваше бавно и на всеки половин час Рита я разбуждаше, тя ставаше все по-напрегната и по-напрегната. Тъкмо се унасяше в сън и ръката на Рита я раздрусваше, ярката светлина на фенерчето блесваше в очите й. После заспиваше все по-трудно.

— Защо правят така? — прошепна в ухото й Рейчъл в един от тъмните им интервали.

— И аз не знам.

— Щом затворя очи, очаквам всеки момент онази да дойде и да ме разбута — Рейчъл се сгуши по-близо до Хедър. — По-добре изобщо да не заспиваме.

— Да — извърна глава Хедър и погледна момичето, — права си. От това очакване сън не те лови.

— Хедър?

— Кажи.

— Страх ме е.

Хедър прегърна с две ръце момичето.

— Знам, Рейчъл. Но нищо. Здравословно е да изпитваш малко страх.

— Само че съвсем не е толкова малко.

— Рейчъл, чуй ме какво ще ти кажа. Преди да умре, Джеймс ме посъветва да се преборя с тези хора. Засега те държат положението в свои ръце, тъй рече той. Това е тяхната сила. Но веднъж почне ли да отслабва силата им, те ще станат уязвими.

— Нищо не разбирам — гласът на Рейчъл едва се чуваше.

— Това означава, че ние не бива да допуснем да ни надвият. Както виждаш, те се опитват дори и в този момент. Ти ми помогна да го осъзная. Какво правят те — не разрешават на никого да се уедини, не ни оставят да спим. Всичко това влиза в плана им да ни сломят. Но ние не бива да го допускаме.

За известно време двете се умълчаха. Рейчъл надигна глава.

— Ти много обичаше Джеймс, нали?

Хедър затвори очи, и сълзите й въпреки това се процедиха през клепките.

— Да, Рейчъл, много.

— Фреди Бок ми беше като чичо. Даже по-близък от чичо. В Тел Авив имам чичо, когото мразя.

Очите и потърсиха лицето на Хедър. Малката и ръка напипа ръката на Хедър и я повдигна към бузата си. Тя беше мокра от сълзи.

— Какво ще правим?

— Хайде да поспим малко.

Ярка светлина блесна в очите на двете.

— Какво си шушукате? — този път гласът беше на Ел-Калаам.

— Женски приказки — отвърна Хедър.

Силна плесница изплющя върху лицето й.

— Празноглава кучко! — това беше Феси; той я бе ударил. Хедър успя да го мерне зад ослепителния кръг от светлина — беше застанал пред Ел-Калаам.

— За какво си говорехте? — отново попита Ел-Калаам.

— Просто успокоявах момичето. То се страхува.

— И с пълно право се страхува — рече Ел-Калаам. — Положението ви е опасно. Още не сме чули нито дума тази нощ. Крайният срок е утре заран в осем.

— Ел-Калаам — заговори Хедър, — не вярвам да й сториш нещо лошо. Та тя е още дете. Сигурно дори и да…

— Ние сме във война. Не го забравяй. По време на война няма разлика между деца и възрастни. Не може да има разлика и между вас двете — заговори по-разпалено. — Нашата война е свещена, каузата ни — справедлива. Аллах ни казва, че невинни няма.

— Проклет да е Аллах! — кипна Хедър. — Това дете не ти е направило нищо!

— Богохулница! — изкрещя Феси и отново замахна, но Ел-Калаам го спря.

— Нито тя, нито ти ме интересувате като хора — каза Ел-Калаам. — Вие сте атеисти. Но каквото мога да получа от вас, с удоволствие ще го взема. Това е вашата роля тук.

— Никога няма да получиш това, което искаш — обади се Рейчъл. Хедър усети, че ръката на момичето, допряна до нейната, трепери.

— Баща ти няма да те остави да умреш. Той ще ни даде всичко, което искаме. Което ни принадлежи.

— Той няма да продаде родината си — извика Рейчъл. — Няма!

Ел-Калаам приближи лице до нейното. От светлината на фенерчето чертите му изглеждаха зловещи. Дупките на сипаничавите върхове на скулите му като че ли станаха още по-дълбоки. Златото проблясваше в устата му при изговарянето на всяка дума.

— Ти по-добре се моли за обратното. Защото иначе… — дулото на автоматичния му пистолет изскочи от тъмнината и застина в конусовидния лъч светлина.

Ел-Калаам само сви рамене, когато Рейчъл трепна и се притисна по-плътно до Хедър.

— За мен няма никакво значение. Краят ще бъде същият. Ако умреш, световният протест ще свали правителството на баща ти, задето е пожертвал дъщеря си — той се озъби като вълк. — Така че всичко се свежда до теб, Рейчъл. Ще видиш ли утрешния ден или не?

Рейчъл извърна глава настрани.

— Какъв смел войник си ти — подигравателно каза Хедър, — няма що! Войник! Да тероризира деца!

— Слушай, не ми дреме какво мислиш за мен, разбра ли? Ти съществуваш единствено, за да ни послужиш да изпълним целите си по какъвто и да е начин.

Хедър срещна погледа му.

— Никога няма да направя нещо за вас.

— О, да, същото разправяше и твоят приятел Бок. Помниш ли? Нали не си забравила как се справихме с него?

— Не съм.

— Знаеш какво стана и със Сюзън.

— Това не ме плаши.

— Твърде е възможно — оглеждаше внимателно лицето й. — И все пак знам, че има нещо, което те плаши.

— Какво е то?

Той мило й се усмихна.

— Същото, което открихме и у Бок, и у Сюзън — и поклати глава. — Не, няма да разреша на Феси да те докосне. Ти си му слабост и съм убеден, че накрая ти ще вземеш надмощие над него. Но бих искал да те уверя, че няма да ти предоставя възможност да избягаш.

Той протегна ръка, хвана Рейчъл за гърлото и я издърпа от прегръдката на Хедър. Рейчъл се опита да извика, ала от полуотворените й уста излезе само сподавен хъркащ звук. Хедър се нахвърли върху брадатия; Фес и се опита да й попречи, но тя продължи да се бори.

— Да, наистина — многозначително рече Ел-Калаам и с такава сила разтърси Рейчъл напред-назад, че зъбите на момичето изтракаха. — Знам вече кое е слабото ти място.

Още щом разбра, че се е завърнала от Сан Франциско, Боунстийл започна настоятелно да я търси. Даяна знаеше защо, както знаеше, че и тя самата има да му казва много неща. Но той толкова я бе вбесил, че в нея се бе напластил дебел пласт злоба и тя не откликваше на обажданията му. Мина известно време, преди да си даде сметка, че всъщност искаше да го принуди да й дойде на крака вкъщи.

Той обаче не го направи. Но една сутрин, както караше по булевард Сънсет, бе спряна от полицейска кола. Тя отби край пътя и видя в огледалото за обратно виждане, че полицейската кола спря зад нея. Не беше карала с превишена скорост, нито бе минала на червено. Нямаше никаква причина да я спират.

Никой не слизаше от полицейската кола. Зад блесналото от слънце предно стъкло тя успя да види два чифта слънчеви очила. Колата отново потегли и се изравни с нейната.

— Госпожице Уитни? — попита единият от двамата млади униформени мъже, макар добре да знаеше, че това е тя.

— Да?

— Извинявайте, бихте ли ни придружили до полицейското управление?

— Съжалявам, но в момента не ми е възможно.

— Мадам — посърна униформения младеж, — отправям ви по-скоро лична молба. Шефът ще ме направи на пух и прах, ако не ви заведа там.

— За какво става дума?

— За някои формалности.

— Какви по-точно?

— Съжалявам, но трябва да питате лейтенант Боунстийл, госпожице Уитни — той имаше отчаян вид. — Наистина съжалявам.

— Недейте — отвърна Даяна. — Вие сте много любезен. На лейтенанта ли е идеята да ме спирате така?

— Не, мадам — разтегли той устни в ослепителна лосанджелиска усмивка. — Моя.

Тя се засмя.

— Добре — включи на първа скорост мерцедеса си. — Вие какъв сте, сержант?

— Патрулиращ полицай, мадам.

Даяна махна с ръка.

— Да тръгваме, патрул.

— Госпожице Уитни?

— Да?

Той й подаде кочана с квитанциите за глоба.

— Ще ви притесня ли, ако ви поискам автограф?

Полицейското управление на Боунстийл се намираше в самия център на Лос Анджелис. Представляваше грозна сграда в грозен квартал. Приличаше на бункер, очакващ всеки момент около него да започне война.

Кабинетът на Боунстийл беше на шестия етаж. Смесица от стипчиви миризми на застояла пот и пресен прах изпълваше огромния асансьор. Патрулният полицай лично придружи Даяна до вратата от матово стъкло на кабинета на Боунстийл.

— Ето я, лейтенант.

Боунстийл вдигна поглед от книжата пред себе си. Седеше зад бюро, отрупано с папки и листове цветен пелюр.

— Добре, Андрюс.

— Лейтенант — вирна палеца на юмрука си младият полицай, — тя е много приятна дама.

— Без излишни коментари, Андрюс. Изчезвай.

След като младежът излезе, двамата се загледаха очи в очи. От вградените плотове на ламперията струеше ярка флуоресцентна светлина. В единия ъгъл, където беше поставен метален отдушник, ламперията беше почерняла като от огън.

Пред бюрото на Боунстийл имаше стол от сив метал и зелена пластмаса и той й посочи да седне там.

— Искаш ли кафе?

— Искам да се махам от тук — отсече Даяна.

— Веднага, след като си поговорим малко. Имаме сделка, забрави ли?

— Нашата сделка не включваше да се държиш като мръсник.

Той като че ли се позамисли над думите й, после стана, заобиколи бюрото и отиде да затвори вратата зад гърба й. Не се върна на мястото си, а приседна на ъгъла на бюрото до купчина папки.

— Виждаш ли всичко това? — разпери той ръце. — Това са моите месечни доклади. Ненавиждам да правя месечни доклади. Вече съм изостанал с два месеца, вървя към третия. Капитанът само ми трие сол на главата — той събра длани и сплете пръсти. — Всички си имаме проблеми.

— Ако това е шега — с леден глас каза Даяна, — никак не е смешна.

— Не си правя никакви шеги.

— Чудно ми е — приближи се Даяна към него, — дали под този костюм на Калвин Клайн има сърце?

Тъмносивите му очи трепнаха за миг.

— Обичам да се обличам добре.

— А какво ще стане, когато се разведеш с жена си? — безцеремонно попита Даяна. — Ще ти дава ли достатъчно издръжка, за да поддържаш гардероба си?

Той изопна тяло и стисна зъби.

— Това не е забавно.

— Аз не се шегувам.

Тя се изправи предизвикателно пред него с желанието да й зашлеви плесница. Тъкмо от това имаше нужда. Тогава щеше да си тръгне от тук и повече никога нямаше да го види. Но веднага си помисли за Маги. Можеше ли да разчита на Мейър да й помогне? Повече не ме интересува, изкрещя тя в себе си. Но знаеше, че не е вярно.

Боунстийл се усмихна.

— А, съзнавам как се държах с теб по телефона. Съжалявам.

— Сериозно?

— Съвсем сериозно. Това ми е работата. Трябваше да проверя дали наистина не си знаела.

— И не можа да ми го кажеш преди това?

— Не забравяй, че си актриса. Ти и Крис сте като две капки вода. Ами ако премълчаваш за наркотиците, защото и ти самата ги взимаш?

Тя протегна ръце към него.

— Защо не ме провериш дали имам следи?

Боунстийл я погледна безмълвно и без да помръдва.

— Знам къде си се движила на времето — каза го толкова тихо, че тя трябваше да се напрегне, за да го чуе.

— Научил си значи.

— Да. Доста зор видях, докато се ровех за факти.

— Но не знаеш цялата история.

— Това няма значение — сви рамене той. — На такива места ония могат да направят с теб чудеса. Има хора, които започват с огромно желание, нали разбираш за какво говоря.

— За морфин или хероин.

— Нещо такова, да.

— Чиста съм, копой такъв.

Боунстийл се засмя.

— Господи, съжалявам, че така те изтормозих — рече той й отново отиде зад бюрото си. Затвори всички разхвърляни папки и додаде, без да я поглежда: — Андрюс е прав в преценката си.

— Благодаря.

— Знаеш ли, това място е отвратително за разпити. Имаш ли снимки днес?

— Да, следобед. Сутринта е определена за някакъв монтаж.

— По дяволите, и това го знаех — той я хвана за ръка и я поведе към вратата. — Да вървим у дома за малко.

— Патологичен?

— Да.

— Сигурна ли си, че употреби тази дума?

— Разбира се, че съм сигурна.

— Какво може да разбира под „патологичен“ един тъп телохранител?

Но Боунстийл явно говореше на себе си и Даяна не беше сигурна, че я чу, когато каза:

— Съвсем не мисля, че е тъп.

Той стана от креслото и отиде да седне пред пианото. Задържа за миг погледа си в разтворената партитура за концерт от Вивалди и започна да свири. Нямаше техниката, нито таланта на дъщеря си, но натискаше клавишите уверено и без да бърка.

Даяна му беше разказала за приема след концерта, за смъртта на Найл — беше се почудил дали няма връзка с убийството на Маги — за разпитите в полицията, за своите показания, за въпросите, които й бе задал следователят на следващия ден. Той я слушаше с невероятно изострено внимание, очите му бяха изпълнени с блясък, сякаш се наслаждаваше на всяка нейна дума.

Беше му цитирала и думите на Таис по време на приема: „Тя беше аутсайдер, каквото си и ти. Тя наруши правилата и бе унищожена.“ Боунстийл, обаче, не беше дал вид, че им придава особено значение, а я бе помолил да повтори отново онова, което Силка й беше казал за Найджъл.

— Бил много необуздан — бе повторила Даяна. — Не те всички били такива — и Крис, и Найджъл, и особено Джон.

— Необуздан, значи. Добре, ами ако един от тях наистина е патологичен случай. Вече знаем как са повлияли на Джон наркотиците, като са засилили неврозата му и са го превърнали в психопат.

Боунстийл свърши да свири. Пръстите му още бяха върху клавишите, докато отзвучаваше последният акорд на концерта. Беше се загледал в снимката на дъщеря си.

— Това ли е нейната любима пиеса?

— Какво? О, не — усмихна се той едва забележимо. — На мен ми е любима. Моцарт е богът за Сара.

— Боби — облегна лакти на пианото Даяна, — ще ми кажеш ли защо някак омаловажи думите на Тай относно убийството на Маги?

— Ти да не искаш да повярвам, че Тай и е направила магия? — изсмя се той.

— Съвсем нямах предвид това.

— Не вярвам в магии. Тях ги оставям на почитателите на Стивън Кинг.

— Ами ако Тай е убила Маги?

Боунстийл и хвърли поглед.

— Не е по нейните възможности.

— Достатъчно е злобна.

— Говоря за тялото й — рече той. — Физически не е толкова силна, за да извърши това, което е било сторено на Маги. За подобно нещо се изисква мъжка сила — ръцете му минаха по клавишите сякаш да избършат въображаем прах, наслоен върху тях. — Освен това не се хващам на нито една дума от това, което ти е наговорила.

— Защо?

— Защото — бавно отвърна той — Тай е влюбена в теб.

Даяна се разсмя.

— О, я стига. Тя ме мрази и в червата си — ала за миг нещо присви стомаха й.

— Помисли само — продължи Боунстийл, като наблюдаваше лицето й — Според теб, от какво най-много се ужасява такава жена?

На Даяна вече й стана ясно.

— Да даде воля на чувствата си.

— Забелязал съм го в очите й, Даяна, Щом спомена името ти и нещо в нея се смразява.

— Това е омразата й. Тя ме ревнува заради приятелството ми с Крис.

Боунстийл поклати глава.

— Омразата разтопява жени от този род. Те живеят от нея. Мислиш ли, че тя е обичала някого в живота си? Според мен — не. Поне не мъж. Нейните мъже винаги са били слабохарактерни. Силната е бяла тя. Но тя не може да се справя сама, иначе не би сменяла мъж след мъж. Докато една жена е нещо съвсем различно за нея. И аз си го обяснявам с това, че в жените тя вижда отразена собствената си тайнственост.

В съзнанието на Даяна изплува далечен спомен: тя и баща й в един спокоен, горещ, летен ден насред Лонг Понд в Кейп. Двамата са в гребна лодка; плоското й мокро дъно е напоено с миризмата на сол и ферментиращи рибни вътрешности, въдичарски прътове блестят във въздуха като тънки нишки на огромна паяжина — фина антена, ловяща сигнали.

— Погледни във водата, миличка — казва баща й с много тих глас. — Ей там, през яркото слънчево петно… наблюдавай влакното на кукичката.

Те седят неподвижни като статуи, облени в пот. Душният следобед ги обгръща със затаен дъх. Досами зелената повърхност на езерото облак комари се пръсва, за да направи път на воден паяк, който пъргаво се плъзга край тях.

— Чакай сега — шепне баща й с глас, сподавен от вълнение. — Чакай и гледай онова влакно.

От безоблачното небе слънцето жари голите й рамене, зачервени до болка. Бодна патица проплаква жално и излита от плитчината на отсрещния бряг.

— Ето — с пресипнал глас едва чуто казва баща й, — ето!

И тогава тя вижда над тъмното влакно, което се е изправило почти вертикално от дърпането и започва да се върти така, че слънчевите лъчи проблясват в него като острие на сабя и то пламва като факла в кратката секунда, преди рибата да захапе.

Неизразимата тайнственост на бащиното й абсолютно господство над този момент сега се върна в съзнанието й с такава сила, че главата и се замая. И като че ли изведнъж осъзна, че през целия си живот тя бе търсила възкръсването на този момент, в който светът принадлежеше на баща й и той владееше не само нея, но и всяко живо същество. Призракът на това видение затанцува в периферията на съзнанието й. Имаше начин да спаси Крис от Тай — един-единствен начин — ала Даяна се запита дали е готова на такава жертва. И все пак идеята да използва гъвкаво засилващата се своя власт я заслепи, настърви я да действа.

— Според мен, твоето пътуване с групата може да е дало резултат — прекъсна мислите й Боунстийл. — За момента съм заринат от празни приказки. Всички имат алиби, засега поне. Като изключим Крис, който за известно време те е оставил сама в „Дансърс“, останалите членове на групата и на антуража й са посочили местонахождението си. Но онази уличница, която е била връзката на Маги с наркотиците, може и да ни доведе донякъде. Сигурна ли си — погледна я Боунстийл, — че Крис не я познава?

— Поне така ми каза.

— Вярваш ли му?

— А защо ще ме лъже?

— Защо! Защо лъжат хората? Той положително крие нещо. Ако въпросната жена го снабдява с наркотици, той няма да я издаде, нали? Ъхъ. Мисля, че нашето момченце не ти се доверява напълно.

— Нали няма да го викаш на разпит — доста уплашена каза Даяна.

— Не съм толкова глупав — отвърна той и стана. — Но ти можеш да свършиш тази работа вместо мен.

— А, не — вдигна ръце Даяна. — Крис ми е приятел. Не искам да продължавам да го лъжа.

— Виж какво — замислен рече Боунстийл, — ако аз говоря с него, може да се изпусна и да спомена откъде съм разбрал за въпросната уличница.

— Не мисля, че ще ти повярва.

— Аз също. Но известни съмнения могат да се зародят в главата му, които сега и през ум не му минават.

— Тогава първо аз ще се видя с него.

— И какво ще му кажеш? — по вида му личеше, че не възприема и не се радва на това предложение. Протегна ръка и я докосна. — Слушай, Даяна. Не искам да правиш подобно нещо. Не искам да те насилвам. Искам обаче да разбера кой е убил Маги. И да вървя по дяволите, ако не направя всичко, което е необходимо, за да свърша тази работа — лицето му бе пламнало. — Не е нужно да ти казвам, че това не е просто едно поредно улично убийство, когато някой хулиган вади пистолет или нож след бурна разправия в някой бар. Не, това е вид забавление на нечий налудничав мозък и аз не мога да остана равнодушен към такива хора, които се разхождат свободно из града и вероятно таят мисли да го направят пак — той поклати глава. — Някой трябва да ги спре.

— И как реши ти да си този някой?

— Имам здрави нерви, много просто.

— Знаеш ли, напълно ти вярвам, че си решен да го направиш.

— Защо да не съм решен? Ти да не мислиш, че това е някакъв вид перчене? — изсмя се той презрително. — Когато си извадил патлака и пръстът ти е на спусъка, гледай да не си мислиш, че това е само поза, защото иначе още преди да си се осъзнал, черепът ти ще бъде пръснат на хиляди парченца. Не можеш да си позволиш нито миг колебание. Дълбоко в себе си трябва да знаеш какво се очаква от теб.

— Убивал ли си човек?

— Да, веднъж. Един чернокож, в глуха нощна доба. Тогава бях униформен. Бяхме се отзовали на вик за помощ. Оня имаше патлак с размера на пушка — магнум 357. Едва ли не и слон можеш да проснеш с него. Отнесе главата на колегата ми, който стоеше точно до мен, с пистолет още в кобура. Не бях предполагал, че толкова много кръв може да изтече от един човек. Беше само на деветнайсет години и женен съвсем отскоро. Бях шафер на сватбата му. Тогавашният лейтенант, един малодушен изверг, ми рече: „Хубаво, Боунстийл, всички тук те смятат за герой. Сега ти възлагам една още по-трудна задача. Да идеш да съобщиш на вдовицата.“

Боунстийл се отдалечи от Даяна и застана до прозореца с поглед, отправен към вихрените облаци от мъгла, които закриваха върховете на дърветата и затъмняваха небето.

— Какво ли е това чувство? — каза Даяна, извръщайки се към него. — Ще ми се да знам, какво изпитва човек, когато убива някого.

— Абсолютно нищо — отвърна Боунстийл с поглед, далеч оттук. — Защото така ти идва отвътре. Гневът и… ужасът, че ти самият можеш да бъдеш убит, потушават всякакво друго чувство. Аз не съжалих, че убих онзи гад. Разчувствах се, когато трябваше да съобщя на Глория, че съпругът й от две седмици вече никога — няма да се върне у дома. Така че не изпитваш нито желание, нито някакво чувство. Само една празна черна дупка, която трябва да прескочиш, за да можеш да продължиш да живееш.

Даяна се приближи до него.

— Жан-Карлос казва, че не бива да се замисляш, когато натискаш спусъка.

Боунстийл се обърна с гръб към мъглата.

— Кой е тоя Жан-Карлос?

— Който ни обучава как да боравим с оръжие. Кубински емигрант, избягал от Моро Касъл.

Мъжът седна в края на светло кремавото канапе и сложи ръце в скута си. Изглеждаше много уморен.

— Знаеш ли, отдавна живея в Лос Анджелис, но все още не съм престанал да се изненадвам на опасния начин, по който този град превръща реалността във фантазия — той поклати глава. — Обучават ви как да боравите с оръжие.

— Точно така. С пистолети, с ножове…

— За бога, чуваш ли се какво приказваш! — избухна той и скочи на крака. — Остава да ми кажеш, че наистина умееш да боравиш с тях.

— Използваме истински пистолети.

— Има си хас! Разбира се.

Той се наведе и отвори едно чекмедже на абаносовата масичка. С бързо, ловко движение на китката си извади от твърдия, кожен кобур 38-калибров служебен пистолет и го подхвърли на Даяна без предупреждение.

Тя извика от изненада, ала уроците на Жан-Карлос веднага си казаха думата и ръката й улови оръжието без следа от непохватност. Пръстът й беше на спусъка.

— Ти да не полудя? — кипна тя. — Това чудо е заредено!

— Предпазителят е спуснат.

Гласът му беше безизразен и Даяна разбра, че го е изненадала. Вероятно е очаквал тя да изпусне оръжието или изплашена да отскочи настрани.

— Упражнявали сме се с този вид пистолети — каза Даяна. — Знам как да го използвам.

— Добре.

Той се приближи до нея, хвана я за ръката и я поведе навън от къщата през задната врата. Времето беше топло и влажно. Не подухваше никакъв ветрец. Боунстийл посочи с пръст пред тях.

— Виждаш ли онази бреза?

Даяна преглътна и кимна.

— Дотам е… няма и двайсет метра. Опитай да улучиш чатала на дървото, което е на височината на очите — той вдигна предпазителя. — Хайде, да те видим как стреляш.

Даяна застана срещу брезата и, както я бе учил Жан-Карлос, разкрачи леко крака. Стегна коленете си, хвана пистолета с две ръце и го насочи напред. „Когато имаш мишена с размер на човек, беше й казал Жан-Карлос, не е необходимо да ползваш мерника, цевта е достатъчна.“

Тя натисна спусъка и оръжието гръмна. То подскочи нагоре в ръцете й, но краката й не помръднаха от земята.

— Не — присви очи към дървото Боунстийл, — не улучи. Няма никаква следа. Хайде, продължавай. Опитай пак.

Даяна свали по-ниско пистолета и използвайки цевта за мерник, се приготви за отскачането на оръжието. Отново се прицели, много внимателно.

— Хайде де! — кресна Боунстийл. — Ако някой е насреща ти, нямаш никакво време!

Тя стреля и почти в същото време чу изсвистяването на рикошета. Двамата се приближиха до дървото и Боунстийл сложи палец в дупката върху белия ствол, направена от куршума на Даяна. Намираше се на около три сантиметра под и вдясно от чатала.

— Доста добре — рече Боунстийл, като взе оръжието от ръката й и я поведе обратно към мястото, откъдето бе стреляла.

Когато тя застана до него, той се обърна рязко и наведнъж изстреля останалите четири патрона, без дори да се прицелва. Не беше нужно Даяна да отива до дървото, за да види резултата — от мястото на стрелбата се виждаше, че изстрелите са попаднали точно в основата на чатала.

— Е, успя да се изперчиш.

— Нее — провлече той глас, докато отваряше празния патронник, за да презареди пистолета. — Исках само да ти покажа разликата — затвори барабана и спусна предпазителя. — Но не мога да не призная, че си се занимавала много по-сериозно, отколкото си мислех. Само гледай да не объркваш реалността с фантазията. Това, за което са те обучили, е за част от филм. Докато аз съм обучен за улицата.

— Но ти имаш и погледа на ченге — каза Даяна, — за да можеш да вникваш в хора като Тай.

Боунстийл поклати глава и я поведе към колата си.

— Това, не е въпрос на обучение. Така съм се родил. Това е поглед на писател.

Една вечер, когато се върна вкъщи след дългия снимачен ден и намери бележка от Рубънс, че ще се прибере късно, Даяна заряза всичко и отиде направо да си легне.

Събуди се посред нощ от електрически синьо-бял блясък на светкавица, който я заслепи и тя се сви в тъмния ъгъл на леглото. Мълния проряза небето отляво надясно и ехото от гърмежа продължи дълго да кънти. Със заглъхването му Даяна чу, че на външната врата се звъни. Тя се наметна с халат и тръгна по коридора, изпълнен с неестествена тишина. Докато минаваше през гостната, отново тресна гръм. Беше сънувала Рубънс — как се притиска в нея, как полуотворените му устни дишат в пулсиращия й врат, а пръстите й търсят твърдия му член, започват да го галят, после пъхват връхчето му между влажните й бедра и двамата едновременно изстенват.

Даяна потръпна леко от все още силния и пресен спомен. Почувства влага между бедрата си, — зърната на гърдите и бяха набъбнали до болка и с всяка нейна стъпка платът на халата и се търкаше в чувствителните им връхчета. Стигна до вратата и я отворя.

Мълния разцепи небето като тризъбец и Даяна закри с ръка очите си. От тъмнината някой тихо извика името й.

— Ясмин? — изненада се тя. — Какво правиш…

Нова светкавица проблясва и Даяна успя да я види. Жената беше облечена в тъмен шлифер и притискаше плътно яката му около врата си. Лицето й като че ли беше обезобразено.

— Ясмин? — Даяна протегна ръка и докосна с пръсти лявата буза на приятелката си. Чу я, че леко извика от болка. — Боже мой, какво ти се е случило?

И без да дочака отговор, избута другата жена в антрето и затвори вратата след нея.

Беше започнало да вали и дъждът потропваше по покрива и по стъклата на прозорците. Даяна обгърна с ръка раменете на Ясмин и я поведе към гостната, настани я и светна нощната лампа до дивана. Повдигна брадичката на Ясмин и огледа лицето й. Лявата й буза беше зачервена и подута. Трябваше да се наложи с лед веднага, иначе на другия ден щеше да стане черна като въглен.

— Ела — каза Даяна и поведе Ясмин към бара, настани я да седне и й наля чаша скоч с лед.

Ясмин не пипна чашата. Цялата трепереше, по лицето й се стичаха сълзи.

Даяна бръкна в кофичката с лед, извади шепа кубчета и ги загърна в дебела кърпа. Върна се при Ясмин и внимателно наложи компреса върху подутината. Ясмин изкриви лице от болка, но не издаде звук. После насила я накара да пийне няколко глътки от уискито и едва тогава каза:

— Сега ми разкажи какво се е случило.

— Съжалявам, че те обезпокоих — едва чуто заговори Ясмин. — Това няма нищо общо с теб.

— Не ставай глупава, Ясмин. Нали приятелите са за това? Хайде, пийни още една глътка.

Ясмин се закашля от по-голямото количество, което пое, и очите й се навлажниха; тя побутна чашата настрана.

— Тази вечер отидох у Джордж да си взема останалите неща. Нали ти бях казала, че имам там още малко дрехи и лични вещи — тя отново се разплака и извърна глава, та Даяна трябваше да се измести, за да не отделя компреса с лед от бузата й. — Той беше много пиян… много пиян. Аз… аз не бях го виждала такъв. Направо… си помислих, че си е загубил ума. Като се развика — то не бяха бомбастични думи, не беше жлъч. „Не ме напускай, Ясмин“, крещеше с пълно гърло. „Нямаше да те пусна да си отидеш“, все това повтаряше. Но аз знаех, че това са само думи. Аз… не ти казах цялата истина защо го напуснах. Исках да остана при него, част от мен действително го желаеше, но аз се оказах по-силната. Джордж е много старомоден и изглежда моята сексуалност… някак го потискаше. Агресивността ми в леглото… го плашеше.

— И те начука тая вечер.

— Накара ме да легна… насила — Ясмин потрепери и Даяна отново обгърна раменете й и я притисна към себе си, за да й предаде част от топлината си. — Направо ме изнасили — Ясмин поклати глава. — Казват, че не можеш да бъдеш изнасилена, ако част от теб не го иска, но това изобщо не е вярно. Знаеш, Даяна, колко съм силна — сега тя приличаше на малко момиченце и Даяна се разчувства. Приближи се и целуна Ясмин по мокрото чело. — Но Джордж се оказа по-силен. Не знам… имах чувството, че е обладан от някаква демонична сила. Това не беше човешка сила. Колкото повече се съпротивлявах, толкова по-силен ставаше той. По едно време си казах: „Добре, ако остана да лежа неподвижна и безответна, възбудата му може да спадне и да ме остави на мира.“ Но това значеше — тя отново потрепери — да предам всичко: себе си, своята женственост, човешкото в мен. Не можех… просто не можех да се принизя дотолкова. Затова продължих да се боря все по-яростно и по-яростно. Беше ужасно… какъв ти секс, беше си истинска борба… едва ли не до смърт. По едно време наистина мислех, че умирам… дори пожелах да умра — заплака горчиво, облегнала буза в гърдите на Даяна, която я люлееше леко в прегръдката си. — Така постъпи той с мен… с мен, дето толкова обичам живота! Докара ме дотам, че да поискам да умра. Господи, Даяна!

След малко Даяна помогна на Ясмин да стане, бавно я преведе през хола и коридора и я накара да седне на разхвърляното легло в спалнята. После отиде в банята, пусна водата във ваната и я ароматизира леко. Когато се върна в стаята, Ясмин седеше на леглото така, както я бе оставила, с ръце, отпуснати в скута й. Даяна коленичи до нея.

— Приготвих ти гореща вана. Искаш ли? Хайде — и посегна да откопчае шлифера й. — Хайде де!

Ясмин рязко извърна глава. В очите й се четеше див ужас.

— Ясмин, това съм аз, Даяна. Хайде. Ето така.

Даяна разкопча първото копче. Едно по едно откопча и останалите, бавно свали шлифера, после и другите дрехи. Едва сподави вълнението си — не очакваше, че тялото на другата жена ще й подействува по този начин. Вероятно това се дължеше на все още неотминалото въздействие на еротичния й сън или пък на огромното чувство на разнеженост и закрила, което изпитваше към приятелката си в този момент. Но каквото и да беше обяснението, Даяна почувства, че я обхваща невероятно силна, смущаваща възбуда.

С разтуптяно сърце тя поведе Ясмин към банята и я настани във ваната. Жената се отпусна по гръб, затвори очи и въздъхна дълбоко; само върховете на издутите й гърди се подаваха от леката пяна, образувана от разтворените ароматизиращи зрънца с дъх на виолетки.

Даяна клекна до ваната и отново допря студения компрес до бузата на Ясмин.

— Даяна?

— Кажи, мила.

— Ще ме насапунисаш ли?

Сърцето на Даяна подскочи в гърлото й и заби като чук, стомахът й се сви на топка. О, боже! — помисли си тя. Та нали Ясмин се нуждае от помощ, в молбата й няма никакви сексуални помисли…

Взе сапуна и затърка с него гладките крайници на Ясмин. Насапуниса раменете, ръцете, краката, пръстите, хълбоците, стомаха. Държеше бедрата си плътно прибрани, сякаш така щеше да спре нарастващата си възбуда. Почувства как гърдите й набъбват, капки пот оросиха корените на косата й.

Какво става с мен? — запита се тя, докато ръцете й се движеха сякаш по собствена инициатива, а влагата между краката й все повече се увеличаваше. Улови се, че й е приятно да седи така, на колене, в тази покорна поза и да бъде в услуга на Ясмин; приятно беше и това чувство, което породи у нея Ясмин, и само да можеше да се успокои…

Изведнъж тя се смрази. Пръстите на Ясмин леко и нежно обгърнаха нейните и ги задвижиха нагоре по тръпнещия корем на другата жена, още по-нагоре по ребрата й, до сгорещените гънки на налетите й гърди. За пръв път Даяна докосна зърната им. Бяха твърди и в същото време нежни, леко жилави и дълги, наподобяващи пенис в ерекция. Тя несъзнателно погали гърдите от широката им основа към конусовидните върхове, после хвана с по два пръста зърната им и започна все по-силно да ги тегли навън, сякаш ги издояваше.

Вихър от чувства забушува в гърдите й и тя се опита да преглътне неприятния вкус на гума в устата си; черни видения заплющяха като корабни платна в периферията на съзнанието й.

Вече беше наясно какво става. Знаеше, че желае Ясмин с неоспорима сила, беше сигурна, че и самата Ясмин е дошла тук със същия копнеж. Мисълта, че е прелъстена, увеличи по някакъв начин удоволствието й и затвърди трепетната й закана да откликне на желанието си.

Отвори очи и видя, че Ясмин я наблюдава с големите си, леко бадемови очи, нежнокафяви като кожата на кошута.

— Помогни ми, Ясмин — прошепна Даяна със замаяна глава.

— Разбира се — плътните чувствени устни на Ясмин се разтегнаха в усмивка. — Моя сладка Даяна. Знам какво искаш.

Тя се наведе напред и устните й, разтворени като цвете, докоснаха врата на Даяна.

— Свали халата си… така. Точно така. Оох!

— Прекрасни са, Даяна — въздъхна Ясмин. — Никога ли не съм ти казвала колко прекрасни гърди имаш?

— Не — гласът й, дрезгав и сподавен, сякаш излизаше от нечие друго гърло.

— Хм, а е трябвало — Ясмин се обърна на едната си страна. — Цялото ти тяло — гласът й беше мек като кадифе, гальовен — е красиво.

С очи, замъглени от похот, Даяна проследи ръцете на Ясмин, които се плъзнаха от раменете й надолу към извивката на гърдите й. В стаята се процеждаха студени, бледи ивици светлина, които осветяваха долната половина на двойното легло, покрито с коралово-червена сатенена завивка — нюанс, близък до цвета на най-интимната плът. Двете жени лежаха голи една до друга.

Даяна простена, когато усети топлите ръце на Ясмин да повдигат гърдите й и да ги полюшват леко. После пръстите й ги загалиха с кръгови движения, стеснявайки все повече кръговете върху чувствителната й плът към кафеникавата основа на зърната. Сладостни тръпки запълзяха в гърдите на Даяна и се събраха в триъгълника между краката й. Бедрата й започнаха да потреперват и тя понечи да сгъне колене, ала Ясмин бавно ги изправи обратно върху завивката. Дишането й се учести.

Най-сетне пръстите на Ясмин докоснаха кафеникавата плът на гърдите й и я замилваха нежно като с перо. Даяна не можа да сподави стона си. Зърната й бяха станали толкова твърди, че я наболяваха. Усети допир на устни до ухото си, които прошепнаха:

— Хубаво ли ти е?

Опиянена, Даяна само кимна.

— Тогава изречи го, мила. Кажи ми го.

Главата на Ясмин потъна в сянка, устните й се спуснаха надолу, за да се затворят около зърната на Даяна. Тя извика и неволно разтвори бедра, извивайки таз нагоре.

— О, боже!

— Говори, говори! — устните продължаваха да дърпат, да смучат, да извиват зърната й.

— Чувствам се… оох… на седмото небе.

— Да… да! — това беше животински вик.

Даяна спусна ръце надолу и започна бързо да се търка между краката, ала пръстите на Ясмин обгърнаха китките й.

— Не, мила. Остави на мен.

Другата жена се надигна, тъмните й едри гърди увиснаха над Даяна. Даяна ги обгърна с ръце и ги повдигна. Несравнимо беше чувството да държи в ръцете си тази топла, налята плът. Палците поглаждаха зърната, докато устните: на Ясмин изпуснаха стон и тя се смъкна надолу.

В същия момент Даяна почувства влажна топлина между краката си и дланите на Ясмин върху двете й задни половинки. Преди да се осъзнае, езикът на Ясмин се провря право във вътрешността между бедрата й. Даяна изви тяло нагоре. Имаше чувството, че в стаята има някакъв мотор, който работи с пълна мощност. Пръстите й се впиха в косата на Ясмин и притеглиха лицето й към своето; силни гърчове преминаха през тялото й и тя закрещя до пресипване.

След известно време Даяна отвори очи и придърпа чувственото тяло на Ясмин върху себе си.

— Кажи ми — прошепна тя с пресипнал глас, — какво аз да правя сега — без да осъзнава, че вече е започнала, че отприщеният извор я бе направил толкова ненаситна, че след два часа Ясмин я замоли да спре.

Нощната тишина бе нарушена от звъна на телефона. Ел-Калаам, който ядеше с пръсти от една плитка купа, го остави да звъни дълго. Най-накрая стана, отиде до телефона и вдигна слушалката.

— Да — гласът му беше спокоен, уверен; натежалите му клепачи се осветиха от ивиците светлина, които проникваха отвън през пролуките на спуснатите пердета на предните прозорци. — Значи получихте малкия ми подарък — дебелите му устни се извиха в нещо като усмивка. — Не, Пирате. Неговата смърт тежи на твоята съвест. Ти просто не спази крайния срок. Това са последствия от твоите действия — гласът му стана твърд. — Каквото и да приказваш, не очаквай да ти повярвам! Истината ли? Та ти няма да я различиш, дори и да ти се навре в очите… Най-добре направи това, което знаеш, че можеш да направиш, Пирате. За мен убийството не представлява нищо; смъртта е като вятъра. Но все пак аз нямам родина. Ти ми я открадна и тъкмо нея искам да си взема обратно! Върни ми я, Пирате! Чакам това от теб и от американския президент. Ти можеш да го направиш и ще го направиш. Имаш на разположение още шест часа. Използвай ги разумно. После наистина ще бъдеш безпомощен.

И Ел-Калаам затвори телефона.

— Емульор!

Младият френски аташе прекоси стаята, стъпвайки внимателно между налягалите тела. Ел-Калаам обгърна с ръка раменете му.

— Направи ли това, за което те помолих?

— Да — кимна Емульор. — Говорих с другите за справедливостта на палестинската кауза, за заграбването на земята ви от страна на израелците.

— И какво отговориха те?

— Трудно е да се отсъди.

Ел-Калаам доближи лице до неговото.

— Не ме залъгвай, французино.

— Те… те не могат да оправдаят това, което правите с тях.

— С тях? — кресна Ел-Калаам. — Какво правим с тях? А те какво правят с нас? С палестинците? Толкова ли са слепи или глупави, та не могат да разберат, че нас ционистите ни принуждават да прилагаме крайни мерки — гласът му бе изпълнен със заплаха и омраза. — Няма да намерим приятели от Запада. Той е корумпиран от ционистите. И е обърнал гръб на истината.

— Аз разбирам вашия обет — каза Емульор. — Цяла Франция проявява разбиране.

— Е, ще видим. Искам подписани от теб, посланика и английските парламентаристи потвърждения, които да включват нашата гледна точка. За формулировката не се грижи. Аз ще ти я дам готова.

— Но аз не…

— Искам ги на минутата — Ел-Калаам така стисна Емульор, че онзи извика от болка. — Ти отговаряш за това — и разтърси французина. — Сега ти се дава възможност да докажеш уважението си към палестинския народ. Друг случай няма да имаш — очите му святкаха гневно. — Не ме проваляй.

— Те няма да се съгласят да го сторят тъй лесно, ако изобщо се съгласят.

— Не ми говори за трудности — изсъска Ел-Калаам. — Революции не се печелят с лекота. В тях има лична жертва, болка и себеотрицание. Ние тук не сме седнали да четем книги. Ние действаме! Истински революционер ли си или не?

Брадатият оглеждаше лицето на Емульор, докато другият кимаше.

— Няма да те проваля — отвърна французинът.

В другия край на стаята Хедър и Рейчъл продължаваха да лежат една до друга.

— Какво искаше да каже Ел-Калаам, като спомена, че е намерил слабото ти място? — попита Рейчъл.

— Смята, че ще ме сломи чрез теб.

— Чрез мен? Как?

— Като ти направи нещо лошо — отвърна Хедър.

— Наистина ли?

Хедър извърна поглед и го спря върху Емульор, който в това време се надигаше от пода.

— Виждам, че не искаш да ми кажеш всичко — продължи Рейчъл, — но трябва. Никаква лъжа вече не може да помогне — нито на мен, нито на останалите. Какво ще стане с нас, ако си нямаме доверие? Отнеха ни всичко. Няма да имаме нищо повече.

Хедър се усмихна, стисна ръката й и въздъхна.

— Ще ти кажа нещо, което не съм и мислила да изрека. Когато Джеймс спаси живота ти с цената на своя, аз не го разбрах. Бях вбесена. Рекох си: „Какво ще правим с нея?“ Интересуваше ме само Джеймс и исках да го имам до себе си, жив. Не го разбрах и когато той ми каза, че всеки човек трябва да направи своя избор в живота. Едва сега, струва ми се, схванах думите му — тя приглади косата си назад от очите с вързаните си китки. — Да. Наистина вярвам, че може да ме сломи чрез теб.

— Не му позволявай! — поривисто каза Рейчъл. — Каквото и да се случи, той не бива да сломи нито теб, нито мен. Нали ме насърчаваше, че трябва да се държим, трябва да се борим?

— Да, но…

— Никакво „но“ — прекъсна я разпалено момичето. — Говоря съвсем сериозно. Баща ми няма да отстъпи пред никаква терористична група. Да не мислиш, че той може или ще унищожи цялата израелска държава, само и само да спаси живота на дъщеря си? — Рейчъл поклати глава.

— Ами тогава какво ще се случи?

Рейчъл я погледна.

— Може и да умрем, ако Ел-Калаам изпълни заканата си.

— Май така ще стане — Хедър вдигна поглед към тъмния таван. — О, боже! — прошепна тя. — За пръв път мисля за собствената си смърт.

Тя пак погледна момичето.

— Трябва да се измъкнем от тук. Но не виждам как може да стане без чужда помощ.

— Може би няма да се наложи да търсим чужда помощ — каза Рейчъл. — Баща ми ще ни помогне…

— Но как? Нали казваш, че той няма да…

— Няма да изложи на опасност държавата ни. Но не съм казвала, че няма да направи опит да ни измъкне оттук — тя поклати глава. — Ще направи опит.

— Знаеш ли кога?

— Сигурно малко преди крайния срок. То няма иначе кога. Вероятно ще стане чрез нападение. Трябва да сме готови.

— Но как?

Рейчъл облегна глава назад и отвърна:

— Това вече не знам.

Лиз-Мари беше сложила всичко в малката бяла картонена кутия, с изключение на един съществен елемент.

— Този вид магия е на сексуална основа — беше й казала тя, облягайки се на тезгяха, а до нея Магнус ги наблюдаваше невъзмутим с жълтите си очи. — Трябва да намериш един квадратен сантиметър парче от копринен чорап. Запомни — не найлонов, а копринен.

— Това е лесна работа — рече Даяна с мъка в сърцето. — До нас има магазин, в който продават такива чорапи.

— А, не, дете — размаха ръка жената. — Не става с нови чорапи. Трябва да са били носени. Носени, разбра ли? Трябва да са попили женската мазнина, но да не е твоята.

Даяна си помисли за Денис и Ерика, но нямаше представа къде живеят, нито дали това са истинските им имена. Доколкото знаеше, те използваха псевдоними, докато бяха в „Нова“. Едва сега започваше да разбира естеството на двойствения живот, който бе водила. И така, тя с неохота беше принудена да се прибере вкъщи. Единствената жена, за която знаеше, че носи копринени чорапи, беше майка й; между съученичките си не познаваше такава.

Прибра се у дома в ранния следобед с надеждата, че това е най-подходящото време, защото тогава майка й ще е излязла на пазар. Без ни най-малко безпокойство тя пъхна ключа в бравата и отвори входната врата — щеше само да се промъкне по покритите с пътеки стълби до стаята на майка си, да отвори скрина и внимателно да измъкне…

— Значи се върна все пак.

Даяна подскочи от изненада. Като че ли със свръхестествена майчина интуиция Моника беше седнала в хола и чакаше завръщането на дъщеря си.

— Знаеш ли колко безсънни нощи ми струваш?

Даяна не беше предполагала, че е струвала на майка си и час безсъние.

— Толкова се безпокоях за теб, Даяна.

Странно, но Моника изглеждаше по-спокойна от всеки друг път.

— Къде беше?

Изправи се и се приближи до Даяна. Беше едра, сочна жена. Косата й беше променена — по-дълга и лакирана, с цвят на потъмняло сребро и някак величествено ограждаше красивото й, с високи скули лице.

— Не че очаквам да ми кажеш истината. Съвсем не. В края на краищата всеки има право на свои тайни.

Даяна стоеше като вцепенена и само слушаше. Беше очаквала, че още с влизането й Моника ще започне с язвителните си забележки и крясъци, които бяха станали ежедневие, откакто баща й почина.

— Просто съм загрижена за теб — тя измери с поглед Даяна отгоре до долу. — Както виждам, отслабнала си — за момент като че ли се поколеба, но попита: — Дълго ли ще останеш?

— Не.

— Е, стой колкото искаш — гласът на Моника беше мек. — Никакви въпроси повече — тя разпери ръце. — Ще те излъжа, ако кажа, че не съм искала да се върнеш.

— Не искам да се връщам тук. Тук нямам нищо.

Лицето на Моника се изкриви, сякаш щеше да се разплаче. Тя притисна с ръка слепоочието си като че ли с всяка своя дума Даяна все по-дълбоко и по-дълбоко й забиваше нож. Устните й трепнаха в усмивка, която не стигна до очите й.

— Няма нищо, момичето ми. Мисля, че разбирам как се чувстваш. Върви по своя… — и изведнъж неудържимо захълца; раменете й се разтърсваха.

— Мамо…

Даяна не можеше да определи какво чувства. Силна вихрушка от чувства погълна сърцето й.

— О, да ме вземат дяволите! — смъмра се сама Моника. — Бях се зарекла да не рухвам пред теб — тя вдигна поглед. Сълзите й бяха размазали туша от миглите по бузите и й придаваха неприсъщ за нея вид на слабохарактерна и уязвима жена. — Щом си решила да си вървиш, добре, но… би ли изпълнила едно мое желание? Ще се чувствам с по-спокойна съвест, ако отидеш да се прегледаш. Така ще знам, че си здрава.

Даяна не възрази. Един медицински преглед й се струваше малка цена, която щеше да плати за спокойствието на Моника и за да поддържа гладки взаимоотношенията им през тези, както си мислеше, няколко последни дни заедно.

Беше средата на зимата и Моника й каза, че доктор Мелвил, старият им домашен лекар, е в отпуска.

— Но няма значение — нехайно заключи тя. — Намерила съм друг, който е още по-добър.

Не се и съмнявам! — помисли си Даяна. В леглото. Но независимо от всичко тя отиде на адреса в Уайт Плейнс. Доктор Гийст беше червендалест човек с безупречно поддържани бели мустачки, чиито тънки като жица краища завиваха покрай бузите му. Носеше очила с дебели стъкла, зад които се спотайваха воднисто сини очи. Имаше навика да поема въздух през свитите си устни, когато потънеше в мисли или обясняваше някаква процедура на пациента си. Затова бузите му винаги изглеждаха закръглени и издути — а както бяха и неизменно червени — като на свети Николай.

Той направи цялостен физически преглед на Даяна, после я попита дали има нещо против да я подложи на няколко по-специфични теста. Тя не възрази и докторът извърши съответните процедури, след което я изпрати в чакалнята, както беше облечена в една от ония неудобни престилки, които ти нахлузват в лекарските кабинети и които се връзват отзад и само те затрудняват.

След четирийсет и пет минути, през които Даяна все повече губеше търпение и прелистваше от горе от горе списания и вестници отпреди шест месеца, без да прочете нито дума, тя отново бе повикана в светая светих на доктор Гийст. Когато влезе, той й се усмихна сърдечно и стана от стола.

— Ще ми се да знам, госпожице Уитни, дали ще дойдете с мен до медицинския институт; той е на отсрещната страна на Паркуей?

— Защо? — попита Даяна. — Нещо сериозно ли има?

— Е, как да ви кажа… — доктор Гийст излезе иззад масивното си дъбово бюро. — Използвам често колегите там, когато ми се налага да направя някои допълнителни изследвания. Уверявам ви, че няма да ви отнема много време.

— Но има ли нещо нередно? Аз се чувствам добре.

Без да прибира усмивката си, лекарят я прегърна през рамо и я поведе към вратата.

— Моля, елате с мен, госпожице Уитни. Няма никаква причина за безпокойство. Вие сте в добри ръце.

Като всички лекари той нямаше да й каже истината, заключи в себе си Даяна, докато не получи всички резултати.

Медицинският институт „Уайт Сидърс“ представляваше несиметрична пететажна сграда, която с редицата от пиластри и фронтони от светъл камък сякаш искаше да не прилича на болница. Тя се издигаше сред невероятно равна ливада с купчинки сняг на места и тук-там с по някое чепато брястово дърво.

Всичко изглеждаше в реда на нещата, докато лекарят не я поведе през една врата с армирано стъкло в края на дълъг прав коридор и тя чу как след нея вратата шумно се заключи.

— Какво беше това? — попита Даяна и се огледа.

— Просто предпазна мярка — отвърна доктор Гийст. — Тук има огромни количества опиати — пак се усмихна. — Ние не искаме те да попаднат в лоши ръце, нали?

Даяна започна да се нервира от начина, по който доктор Гийст разговаряше с нея — като че ли е още дете, което няма собствено мнение по такива въпроси. Но нищо не каза и се остави да я води нанякъде.

— Хайде, елате — рече докторът. — Няма да отнеме повече от минута. Всичко е готово.

Ала когато отново се огледа, Даяна бе обзета от неприятното чувство, че тук става нещо нередно. Нямаше съмнение, че това беше част от болницата, която повечето от пациентите не виждаха, независимо от това, което й каза лекарят. Докато вървяха, тя бе забелязала, че всички врати тук се заключват отвън.

Даяна изведнъж се отскубна от него.

— По дяволите, къде ме водите?

Без да издаде звук, лекарят направи знак със свободната си ръка на една яка санитарка, която се приближи и хвана Даяна от другата й страна. Даяна се опита да се отскубне и от двамата.

— Хайде, мила — заговори санитарката. — За твое добро е. Ще видиш. Имай вяра в доктора.

Даяна вдигна поглед към едрото лице на жената и забеляза, че над широката й горна устна се откроява тъмна мъхеста черта. Докато вървяха все по-навътре в болницата, иззад някои от заключените врати до слуха на Даяна долитаха приглушени думкания, ритмични и ужасяващи, сякаш там бяха затворени гигантски сърца.

Най-накрая спряха пред врата, подобна на останалите. Санитарката извади от джоба на престилката си ключ и го пъхна в ключалката. Помещението представляваше малка кабина с легло, гардероб и едно тясно прозорче, защитено с телена мрежа и разположено толкова високо, че през него се виждаше само мрачната сивота на зимното небе.

— Какво ще правите с мен? — в гласа на Даяна имаше колкото гняв, толкова и страх.

Доктор Гийст я погледна сериозно през дебелите си стъкла. Изглеждаше по-различен и съвсем уверен.

— Госпожице Уитни — заговори той с възможно най-гръмкия тон на гласа си, — вие сте сериозно болна.

Стомахът й се сви, но тя не замълча:

— Какво говорите? Та аз дори хрема не съм имала през последните три години.

Тънките устни на доктора се извиха нагоре в крива, която според него трябваше вероятно да мине за божествена усмивка.

— Ние не говорим за тялото, госпожице Уитни, а за психиката ви. Психиката е особена, комплексна система и много често субективното познание дава фалшиви белези. Единствено чрез истински обективно наблюдение може да бъде поставена правилна диагноза — доктор Гийст сграбчи в основата единия си показалец с пръстите на другата си ръка и го изви така, че кокалчето изпука. — Вие сте неуравновесена. Казано направо, вие сте развила психоза той се надвеси над нея, огромен като мечка, както й се стори в този миг, защото преди съвсем не й изглеждаше едър мъж. — Това постоянно бягство от вкъщи е опит от ваша страна да отречете действителността.

Даяна реши, че доктор Гийст не е с всичкия си и изказа гласно тази мисъл, правейки крачка встрани от него, за да се упъти към вратата. Той спокойно и препречи пътя и дебелите пръсти на ръката му тъй болезнено се впиха в бицепсите й, че тя неволно извика.

— Ужасно съжалявам — сега в гласа му прозвуча непресторено извинение, — но ние трудно можем да очакваме, че вие ще се съгласите с подобна диагноза, нали? В края на краищата, на вас ви липсва пълната, ммм, непредубеденост, за да вземете правилно решение — той я разтърси леко, сякаш така щеше да я върне в правия път. — Да, вие сте сериозно болна, госпожице Уитни. Трябва да привикнете да ни вярвате. Ние знаем кое е най-доброто за вас.

Думите, изглежда, го развеселиха, защото той се закиска — звук, който се лееше тежко като петмез; звук, който щеше да я преследва дълго след престоя й тук.

Той я притегли към себе си, ала в жеста му нямаше капка топлина, капка близост и Даяна за сетен път се почуди що за специално обучение е това, на което биват подлагани лекарите, че до такава степен се различават от останалите хора. Дали и в личния си живот са толкова хладнокръвни, че те смразяват до кости? Дали отрупват и съпругите си със същото закоравяло презрение? Ами синовете и дъщерите си, и тях ли потупват по рамото с неизменното си безразличие? Способни ли са да пролеят сълза от скръб в случай на лична трагедия? Даяна дълбоко се съмняваше. Но и не изпитваше никаква жал към доктор Гийст или към семейството му. Щом лягаш със свиня, ти неминуемо ще станеш противен. Не, дълбоко в сърцето си тя чувстваше парещ като студен пламък гняв и наред с това стена от злоба, по-здрава и от най-твърдия диамант. Няма да отстъпя, зарече се тя, каквото и да става, няма да отстъпя пред него.

— Не се безпокойте за нищо — рече докторът с най-безгрижен тон. — Имате голям късмет, че попаднахте в добри ръце. Ние работим по най-бързите методи на възстановяване. За нула време ще ви помогнем да се почувствате отлично!

— Аз и сега се чувствам отлично — каза Даяна, но в отговор получи само закана с пръст в лицето си.

— Много скоро — допълни докторът — ще разберете всичко.

Даяна реши да е по-настойчива:

— Искам да знам какво ще правите с мен!

— Чувала ли сте за шокова терапия с инсулин? — попита доктор Гийст. Лицето му сякаш грейна под силната светлина, идваща от тавана. — Не, не сте. Мога да го прочета по лицето ви. Няма значение. Така е по-добре. Процедурата, разбирате ли, е доста проста. В пациента се вкарват големи дози инсулин, в резултат на което се предизвиква шокова кома. Но в това няма нищо страшно. По този начин за момента ние надвиваме вашето съзнание. И докато то, ммм, спи, ние можем да изведем подсъзнанието ви на повърхността, защото там лежи вашият проблем.

„Там лежи моят проблем“, помисли си Даяна.

— Утре лично ще ви заведа в манипулационната, за да, ммм, привикнете към обстановката. Отначало някои, ъ-ъ, странични фактори могат да ви поуплашат малко.

— Майка ми знае ли за всичко това?

— Госпожице Уитни — заговори бавно докторът, сякаш обясняваше нещо много просто на бавноразвиващо се дете, — тъкмо майка ви беше тази, която дойде при мен за съвет, отнасящ се за вашето, ъ-ъ, състояние.

— Състояние ли? — кресна Даяна. — Не съм в никакво състояние!

— Разбира се — усмихна се доктор Гийст, сигурен в себе си.

— Вие сте по-луд и от лудите — и понеже думите й не произведоха ефект, тя допълни: — Искам да се видя с нея.

Усмивката му не изчезна, продължаваше да е все тъй широка, както го бяха учили да я държи.

— Съжалявам, госпожице Уитни, но разпоредбите на института не разрешават посещения в продължение на осемнадесет дни. Както и телефонни разговори — той потърка длани. — Сега, след като вече ви ориентирахме, ще ви оставим на грижите на болничния персонал и ще се видим с вас утре.

Докторът спази обещанието си. Събудиха я в четири сутринта и я облякоха с нов болничен халат. Доктор Гийст я чакаше доста нетърпелив, сякаш беше закъсняла за първата им среща. Ала щом я видя да се появява в коридора от вратата на стаята си, той се усмихна както предния ден. Придружаваше я същата яка санитарка. В коридора нямаше прозорци и жълтеникавокафявото осветление светеше непрекъснато двайсет и четири часа в денонощието. Действаше потискащо.

Лицето на доктор Гийст беше току-що изстъргано и така зачервено, сякаш цяла нощ бе обикалял с шейната си, за да пуска коледни подаръци през скърцащите от чистота комини. Миришеше силно на евтин и познат парфюм, безличен, според Даяна, поради масовото си разпространение. Пръстите му отново я стиснаха като стоманени клещи.

— Това е всичко засега, госпожице Макмайкъл — рязко каза докторът, когато Даяна се остави в ръцете му.

При първото разклонение на коридора той я поведе надясно, после свиха наляво по друг коридор, наподобяващ първия. В този час в болницата беше необикновено тихо, чуваше се дори тихото ст-ст от стъпките на гумените им подметки по светлозеления линолеум.

На половината път по коридора доктор Гийст спря, извади от джоба на туидения си панталон ключ и го пъхна в бравата на вратата пред него. Вътре имаше ред метални стъпала, боядисани в зелено, които водеха надолу. Беше усойно, студено и отблъскващо. Стените и таванът бяха от неизмазан бетон, равен и тягостно еднообразен.

Докато слизаха надолу към втората площадка, до слуха на Даяна започнаха да долитат слаби звуци. Ехото им дълго оставаше да трепти във въздуха и Даяна обръщаше глава, напрягайки слух да ги определи.

Доктор Гийст продължи да я води надолу, към третото ниво. В мига, в който слязоха по стълбите, звуците отново се чуха — внезапно и изненадващо силни. Писъци на хора. Колкото и да бяха приглушени, ясно се различаваха. Даяна потръпна и отстъпи назад, ала докторът само стисна ръката й по-силно и почти я повлече със себе си.

— Защо викат така? — много тихо попита Даяна.

— Опитай се да не им обръщаш внимание — нехайно отвърна доктор Гийст. — Това е вторичен продукт на лечението.

— Имате предвид шоковата терапия с инсулин ли? — и понеже не получи отговор, със свит от страх стомах додаде: — Не искам да крещя така.

— Това е начинът, драга ми госпожице Уитни, по който ще говорите с нас — поясни безстрастно той, от което Даяна го намрази още повече. — Чрез писъците си вие ще излеете пред нас цялата си психоза, а веднъж излеете ли я, о, слънчев лъч, ние ще я изринем като пряспа сняг, натрупана на улицата.

Тя не се замисли особено над сравнението му.

Докторът я въведе в мрачна, подобна на килия стая без прозорци и на Даяна веднага и стана ясно защо „манипулационните“ бяха тъй дълбоко под останалата част на болницата. Това обясняваше и странния час, за който бе назначена терапията — за да не бъдат обезпокоявани останалите пациенти от виковете.

Даяна огледа килията. В нея имаше само една маса с цинков плот, към която бяха закрепени кожени ремъци, широки може би около осем сантиметра.

— Няма защо да се страхувате от тях — каза докторът, теглейки нагоре-надолу ремъците. — Трябва да сте вързана за ваша собствена защита.

— За моя собствена защита? — безсилно повтори Даяна. Имаше чувството, че всичката й кръв се е изцедила от нея през подметките и.

— Да — докторът се обърна. — Инсулиновият шок предизвиква серия от доста силни конвулсии, преминаващи през тялото. И може неволно да се нараните, ако не сте вързана.

Даяна обърна гръб и повърна в единия ъгъл на малката стая. Остана превита на две с нови пристъпи, които бяха вече сухи и придружени — поне в съзнанието й — с най-отвратителните звуци при гадене, които още повече засилваха неразположението и.

— Това е просто признак, че тялото ви изхвърля всички страдания, които са го обладавали отвътре — рече докторът, без да трепне. Не обърна никакво внимание на постъпката й. — И то добър признак, защото принуждавайки съзнанието ви да се освободи напълно, ние ще получим ключа на лечението ви. Така ден след ден ще го предизвикваме.

Даяна, която в това време обърса устата си и задиша през нея заради зловонието, което бе причинила, вдигна поглед към доктора. Малките електрически крушки от тавана хвърляха ярки отблясъци върху очилата му, от което стъклата им изглеждаха матови и той вече не приличаше на Дядо Коледа, а по-скоро на доктор Циклоп.

— Колко — запъна се тя, — колко време ще продължи лечението?

— Два месеца и половина.

О, боже мой! — помисли си Даяна. Няма да издържа. После, когато той я поведе обратно по стълбите към стаята й, душата й отново изстена: Бейба, къде си? Изведи ме от тук!

Лечението започна на другия ден в четири часа призори. Доктор Гийст пак я чакаше, но този път изглеждаше по-спокоен. Двамата поеха по същия път надолу, надолу и все по-надолу към вътрешността на болницата, където никой нямаше да чуе писъците й. Даяна чувстваше как с всяка крачка жизнената и сила малко по малко се отцежда от нея.

Предишната нощ неспокойният й сън бе изпълнен с ярки сънища, в които виждаше какво ще прави, когато този миг настъпи — как ще се съпротивлява, как ще забие юмруци в лицето на яката санитарка, как ще отхапе огромен къс месо от стегнатото бедро на доктор Гийст. Но сега, когато моментът беше дошъл, тя се чувстваше толкова омаломощена, че се остави покорно да я вържат ничком за масата.

Внимателно, много внимателно, доктор Гийст повдигна подгъва на болничната й нощница — Даяна не носеше нищо отдолу. Той я огледа, сякаш беше дъщеря му. Ярката светлина обливаше стъклата на очилата му и отраженията им се движеха по грубите бетонни стени като фарове на автомобил. Даяна погледна към каменния под и тъкмо тогава думата „тъмница“ избухна в съзнанието й като бомба.

Зашеметена и объркана, тя обърна глава и спря поглед в дясната ръка на доктор Гийст. От нея стърчеше спринцовка с най-дългата игла, която беше виждала.

— Ще боли ли? — попита Даяна с гласа на изплашено дете.

Но в същото време сълзите на гняв продължаваха да изпълват ъгълчетата на очите й и тя стисна юмруци до побеляване. Само да не бях вързана! — помисли си тя. Така й се искаше да убие доктор Гийст с изтърканите му фрази за значението на медицинската наука и с широко застиналата му смразяваща усмивка.

— Никак няма да боли — долетя до нея гласът му, като че ли от хиляди километри, но тя и за миг не му повярва. Не и след кофите кръв, които несъмнено е разливал, докато е напредвал в специалността си. И без да е отронил сълза от непомрачените си очи.

Даяна усети студен полъх да бръсва голите й задни части и заедно с това в нея нахлу най-силният спазъм на омраза, каквато някога бе изпитвала. Тя се замята върху цинковия плот на масата като риба на сухо. В съзнанието й глухо отекна гласът на доктора, който викаше госпожица Макмайкъл да му помага, ала това не я укроти. Нищо вече не можеше да я укроти. Никой. Омразата извираше от нея като гейзер и тя си представи как незавързаните й ръце се впиват в набития врат на доктор Гийст. Почувства, че нещо пронизва плътта й, забивайки се по-навътре и навътре, а тя слиза все по-надолу и по-надолу в тъмницата. И от устата и излезе вик, но не от болка или ужас, а от унижение.

Гневът й продължаваше да се трупа с нестихваща сила, ала сега лицето, надвесено досами нейното, потъна в мъгла и тя трябваше да присвие очи, за да го разпознае. После образът на доктор Гийст изчезна и лицето доби образа на майка й. Но ръцете й, обгърнали и този изящен врат, стискаха ли, стискаха. Имаше чувството, че се задъхва, че дъхът й излиза от нея като струи вода, които заливат пода, а тя се плъзга, залита, отворила уста в беззвучен вик.

За известно време силата на омразата задържа очите й затворени. Мамо, помисли си тя, как можа да постъпиш така с мен? От ревност. Винаги си ме ревнувала. Всичко беше наред, докато бях бебе, на което ти можеше да сменяш пеленките, да го храниш и къпеш. Но когато пораснах, аз станах твоя съперница. Ти искаше да остана завинаги дете.

Даяна отвори очи, защото жадуваше да види лицето на майка си в този момент — чудовищно изкривено от мисълта, че е на път да умре от удушаване. Ала това не беше лицето на майка й, което бе видяла преди малко, а нечие друго — призрачно и някак ужасяващо. Даяна започна да крещи, докато остана без дъх. После в несвяст се понесе в нищото.

Когато се събуди, й дадоха да пие гъст лимонов сироп, който като че ли бе направен само от захар. Сладостта му обаче не можа да заличи силния вкус на гума в устата й. На следващия ден, докато лежеше в стаята си и гледаше в тавана, щеше да си спомни за Т-образния наконечник от черна гума, който бе видяла да лежи на пода, когато я извеждаха от „тъмницата“ и за следите от зъбите си по него, толкова дълбоки, че сигурно за малко не го е отхапала по време на първата си процедура.

След като се възстанови горе, в стаята си, й донесоха закуска. Никога в живота си тя не се бе чувствала толкова изгладняла, но като видя размера на чинните и техния брой, си рече: „Няма на света човек, който да е в състояние да погълне такова количество храна наведнъж.“ И изяде всичко.

Така продължи ден след ден: след процедурата идваше разтърсващото вкарване, на глюкоза, после тъпченето с храна. Доктор Гийст я посещаваше всеки ден. Говореше й безкрайно дълго. Тя изобщо не го слушаше. Чувстваше съзнанието си издуто като балон, пълно с невероятна смесица от мисли и идеи, сякаш тя беше някакво същество, попаднало в друг, далечен свят и сега се приспособяваше към съвършено нови условия за живот. Посещенията на доктор Гийст й се струваха толкова недействителни, колкото и една разходка до обратната страна на слънцето. Започна да гледа на него като на чудновато еднодневно цвете, което с всяка нова зора цъфваше, за да повехне и умре с падането на мрака. И се отнасяше към него със същото безразличие, което би проявила към някое растение или към телевизора, работещ с намален звук — само за компания и за нищо повече.

Нощем лежеше будна, изпълнена с омраза към Моника и Орелио Окейшо, която бушуваше в гърдите й, като горски пожар, и тъкмо в тази омраза се вкопчваше тя здраво, когато ужасът от затварянето й в „Уайт Сидърс“ и всекидневните й отивания в тъмницата заплашваха да я смажат. Доктор Гийст можеше да се заеме с частта от съзнанието й, запазена за Моника — всъщност той вече го правеше; това беше главна тема във всекидневните му разговори с Даяна. Ала страхът, че може да научи за тайния й живот с Бейба и тайната й омраза към Орелио Окейшо, изглежда се оказа неоснователен, тъй като дните се нижеха, а докторът не споменаваше дума нито за единия, нито за другия. Любовта й към Бейба, омразата й към неговия убиец — това бяха нейни чувства. Само нейни. Оказа се права — никой и нищо не бе в състояние да ги изтръгне от нея. Много по-късно, когато можеше безболезнено да се връща в мислите си към това време, тя щеше да е убедена, че тъкмо тези нейни тайни са били единственото, което е стояло между нея и лудостта — истинската, чистата форма на лудост, която доктор Гийст положително никога нямаше да разпознае, камо ли да знае как се лекува.

След време я включиха в групова терапия като част от всекидневния й режим. Всички пациенти бяха подлагани на едно и също лечение. Веднъж по време на процедурата, един от пациентите — едър мъжага, настанен тук много преди Даяна, успя набързо да й даде съвет:

— Изяждай всичко, което ти дават — прошепна той.

Тя не схвана смисъла на думите му. Проумя го едва една вечер, може би три седмици след влизането си в болницата. Беше забелязал, че вече е натрупала килограми. Когато санитарят й донесе вечерята, Даяна установи, че няма апетит. Представи си как става ужасно дебела и как всеки, който я види, зарязва работата си и се вторачва в патравата й походка. Санитарят настоя да си изяде яденето, ала тя отказа.

Той излезе от стаята, за да се върне след няколко минути с още един санитар и лекар, когото Даяна не бе виждала преди. Беше висок и слаб, с пясъчен цвят на косата и с четинеста брада. Горната му устна изглеждаше странно, без следа от косми.

Санитарите тикаха количка от неръждаема стомана, отрупана с медицински инструменти. По нареждане на лекаря те вързаха Даяна за леглото и отмотаха от количката адски дълъг гумен маркуч.

Тя обезумя от страх и започна да крещи, когато единият от тях се опита да напъха маркуча в ноздрата й. Замята глава наляво-надясно, но другият санитар я сграбчи тъй силно за брадичката, че от очите й бликнаха сълзи. Имаше чувството, че челюстите и се разместиха. Санитарят, който държеше маркуча, веднага го тикна в ноздрата й. Тя се закашля и й се доповръща, когато противното нещо стигна до гърлото й. Без да охлабва пръсти от челюстта й, другият санитар се наведе ниско над нея.

— Ако не стоиш мирна — изсъска той, — няма да можеш да издържиш — и се усмихна мило. — Ние все едно ще си свършим работата, така че избирай.

Даяна легна отново, трепереща от напрежение и страх; от челото й се стичаше пот и изпълваше устата й със солен вкус. Нахраниха я през маркуча. Оттогава тя не отказваше никаква храна.

Отказа обаче да се види с Моника. След като изминаха осемнайсет дни от началото на инсулиновата шокова терапия, доктор Гийст дойде в стаята и й съобщи, че майка й може вече да бъде допусната в болницата, за да я види.

— Но само ако ти пожелаеш — допълни той.

Даяна не пожела и така остана сама.

Не всеки ден, но много често се възобновяваха виденията с акта на удушване, които я бяха спохождали в първите дни на лечението. Те винаги бяха едни и същи. Започваха с доктор Гийст като неин неприятел — „това е съвсем естествено“, поясняваше той и кимаше в знак на разбиране, когато Даяна ги споделяше с него, — после се явяваше Моника, пак се преобразяваше в другото лице, призрачното, едновременно толкова познато и невероятно ужасяващо. „Ти чувстваш как закотвящата нишка на съзнанието ти се разхлабва“, обясняваше й докторът. „И отдолу, преди още то да се е покорило напълно и ти да изпаднеш в несвяст, получаваш проблясъци от това, което лежи в тези дълбини.“

Една сутрин, след като бе сънувала как доктор Гийст танцува жига в светлината на зловещата пълна луна и пешовете на ослепително бялата престилка се мятат около бедрата му, Даяна застана лице в лице с образа на нейния последен — и „основен“, според доктора — антагонист. Това беше баща й. Мъртвият й баща, към когото тя бе изпитвала само обич. И тя започна да го души и да вика все по-силно и по-силно: „Не ме оставяй, моля те, не ме оставяй!“, а после: „Мразя те, задето ме остави!“

След като изминаха два месеца и половина от затварянето й в „Уайт Сидърс“, доктор Гийст влезе в стаята с пакет дрехи.

— Време е да си тръгваш, Даяна. Вече си излекувана.

От какво съм излекувана? — запита се тя. После сложи длан върху дрехите и рече:

— Това не са мои дрехи.

— Вече са твои. Ние ги купихме за теб — отвърна любезно доктор Гийст. — Ти не можеш да влезеш в тези, с които дойде.

И наистина, когато се преоблече и се погледна в огледалото, не можа да познае нито лицето, нито тялото, отразени в него. Изглежда докато е била в безсъзнание, някаква дебелана се е вмъкнала в нея. Прилоша й от гледката.

На входа на „Уайт Сидърс“ доктор Гийст спря и леко докосна ръката й.

— Не искаш ли да знаеш защо майка ти не е дошла да те вземе?

— Не — отвърна Даяна. — Не искам. Ние не се интересуваме много една от друга.

— Но тя показа заинтересованост, като те прати тук — подчерта докторът.

Даяна почти се изсмя в лицето му.

— Тя искаше да ме промени. Според нейната представа.

— Това е грях — рече доктор Гийст с блуждаещ поглед, — в който можеш да обвиниш много родители.

Даяна го погледна. Зад гърба си чуваше шума на автомобилното движение, лай на куче, детски смях. Тези звуци вече я призоваваха.

— Но не всички отиват толкова далеч.

— Тя искаше само твоето добро.

Гласът му прозвуча изненадващо тежко в студения въздух. Даяна беше дошла тук посред зима. Сега беше почти пролет и дърветата бяха напъпили, първите птички стягаха гнездата си за лятото.

— Защо „искаше“?

— Даяна, майка ти е в болницата. Постъпи преди месец и половина.

Даяна извърна поглед от него, от „Уайт Сидърс“ и го отправи към червените керемидени покриви оттатък Паркуей. За миг го задържа върху домакините, които се придвижваха към търговския център в големите си шевролети, буици или олдсмобили, все още с ролки на главата, прикрити под пъстроцветни шалчета. Запита се какъв ли живот водеха. Наистина ли бяха толкова обикновени, за каквито ги смяташе? Бяха ли щастливи, когато съпрузите им се връщаха вкъщи? Когато децата им се смееха? Разстройваха ли се, когато боклукът не беше изхвърлен, чувстваха ли се нещастни, когато родителско-учителското дружество не ги предложеше за заместник-председатели? Или имаше ли някъде… нещо, пазено в тайна, невидимо и неразкрито?

— Ще умре ли?

— Да — тихо отвърна доктор Гийст, — много скоро.

Берил й даде сигналния екземпляр на „Плейбой“ на снимачната площадка, веднага щом свършиха снимките в края на деня и Даяна го занесе право вкъщи, за да го покаже на Рубънс.

Точно в средата на страницата „Предстоящи развлечения“ в колонката за филмите се набиваше в очи следният текст:

„И ПОБЕДИТЕЛКАТА Е… Въпреки че някои от вас може да си помислят, че е малко рано да навлизам в играта за предричане на Академичната награда, вече чух някои доста забележителни оценки за главната роля на Даяна Уитни в предстоящия филм «Хедър Дюел». Не е тайна, че повечето от нас очакваха друга женска роля да се състезава със Сали Фийлд в «Норма Рей» и Джейн Фонда в «Клут» и «Завръщане у дома». От всички сведения… а аз съм склонен да вярвам на тези осведомени източници… ролята на Хедър Дюел може с пълно право да включи Уитни в състезанието за наградата «Най-добра актриса». Филмът разказва за бойното кръщение на съпругата на заможен индустриалец, заловена в една вила, обсадена от терористи. Уитни, както без съмнение знаете, достигна международна известност чрез блестящия филм на бъдещето на Джефри Лесър «Кралско червено». Ако не сте я гледали в него, не предполагате какво изпускате.“

Даяна прочете на глас рецензията на Рубенс с немалко задоволство.

— Виж! — обърна тя списанието към него. — Дори са отпечатали кадър от филма. Как успя да уредиш това?

— Берил се обади на Бъз Бейлман — отвърна той и се засмя. — Нали ти казах, че е гениална — и се приближи до Даяна. — Ей, телефонът в офиса не спря да звъни цял ден и съм сигурен, че няма да престане и тук. Какво ще кажеш да идем до яхтата за малко?

Когато се качиха на палубата, небето беше вече с тъмно виолетовия цвят на индиго. Светлините покрай широкия залив на Малибу светеха като блестяща огърлица в сънливите низини. Даяна се замисли за Ясмин и техния следобед, прекаран тук, и потръпна леко. Още чувстваше устата си отвътре преситена и подута от мускусения вкус на другата жена. Мисълта, която плуваше в тъмните води на съзнанието й, откакто позволи на Ясмин да я прелъсти, започна да се надига към повърхността. Да можеше само да я улови! Замисли се и за Крис, горкият нещастен Крис. Беше й се обадил от… къде беше? От Денвър? Или от Далас? Не можеше точно да си спомни в момента. А и всъщност нямаше значение, младежите бяха едни и същи навсякъде, където и да отидеше групата — както и залите, осветлението, обемистата апаратура. И ръкоплясканията, все по-гръмки и по-гръмки, докато феновете се стичат по вече претъпканите пътеки между редовете, вдигнали ръце нагоре с показалци, сочещи към тъмнината на нощта: „Номер едно, номер едно, номер едно“.

Боже мой, колко ужасно звучеше гласът на Крис, когато й се обади. Тези изтощителни нощи не бяха по вкуса му, за разлика от Найджъл. Крис беше доволен от работата си в студиото, а не от феновете. Съществуваше някаква странна, изкривена… добре, да, вампирска връзка между тези музиканти и техните почитатели. Не си спомняше къде беше чела интервю, в което едно умно момче, рокмузикант, заявяваше: „Нека наречем нещата е истинските им имена. Връзката е вампирска.“ Тогава тя бе сметнала изказването му за прекалено журналистическо. Този род момчета бяха известни с майтапите си спрямо интервюиращите ги, които вземаха всичко на сериозно. Даяна беше прочела и репортажа в „Ролинг Стоун“, базиран на интервютата с групата, взети в Сан Франциско. Сред текста, оградена с дебела ивица, бе поместена и снимката, на която, заедно с групата, бяха и тя, и Найл, а обяснителният абзац бе посветен предимно на нея. Срокът за предаване на материала в редакцията беше причина възпоменателната бележка за Найл да бъде отпечатана в следващия брой.

Във всеки случай Крис се показваше доста сдържан, докато Найджъл говореше ли, говореше. Как ли издържаше? Цялата отговорност за съзидателната дейност на групата падаше изключително върху Крис, независимо че, поне по всеобщо мнение, той и Найджъл разработваха заедно всяко парче. Даяна подозираше, че дори и за Крис напрежението имаше граници. Засега приятелството може само да го поддържа. Е, добре, след няколко седмици те ще се върнат в Лос Анджелис. Тя реши да разговаря отново с Крис, очи в очи.

Почувства как две ръце я обгръщат и тялото на Рубънс се притиска в гърба й. Набъбващата му мъжественост се намести в гънката между задните й половинки. Ръцете му се плъзнаха нагоре и обгърнаха с шепи гърдите й. Топлина обля тялото й, топлина, която само отчасти се дължеше на сексуална възбуда, защото включваше и нещо много повече.

— За какво мислиш?

— За това колко съм щастлива.

И не беше лъжа, допълни тя наум, макар че не беше и самата истина. Мислите й бяха насочени и към Мейър, към онова, което й бе казал — сключения между тях пакт. Сега много й се искаше да закриля Рубънс, въпреки че не беше съвсем наясно от какво. Старецът безкрайно се тревожи, продължи да размишлява тя. Прочетох го в очите му. Но може ли някой да го вини? Какво ли не е минало през главата му? И е оцелял. Това е по-важното. Нямаше ли предвид тъкмо това и Мариън, когато на времето й говореше за Холивуд? Че най-важното тук е да оцелееш. Защото мнозина са опитвали и не са успявали.

Това всъщност, заключи в себе си Даяна, докато наблюдаваше далечните, размазани от мъглявината светлини на Санта Моника, се дължи на факта, че Мейър остарява. Затова се безпокои. Рубънс е чудесен. Знам го. Чувствам го. Няма нищо страшно.

— Помниш ли какво ти казах у дома за Берил? — прошепна Рубънс в ухото й, притискайки я по-силно към себе си.

— Че е гениална ли?

Много обичаше да чувства ръцете му върху гърдите си. Тогава й се искаше да затвори очи и да се отпусне в прегръдките му спокойна и сигурна.

— Ти също си гениална — рече той. — Спенглър заслужава да му имам вяра — и се засмя. — Оказа се добър познавач на роли.

— На моята роля.

— Да, на твоята.

Рубънс я извъртя в прегръдката си, за да застанат един срещу друг. Двете половини на лицето му се осветяваха съответно от червената и зелената сигнални лампи на яхтата, като едната му страна беше по-тъмна от другата и това някак му придаваше зловещ израз.

— Даяна, никога не съм обичал някого по начина, по който обичам теб.

В полумрака очите й изглеждаха разширени до крайност тя издаде звук, наподобяващ нещо средно между стон и въздишка. Пръстите й погалиха врата, върховете на ушите му и притеглиха главата му към лицето й. Устните им се слепиха тъй внезапно, че по тялото на Даяна премина силен ток, сякаш беше стъпила върху открит проводник.

— Ама как хубавичко му смачка фасона на Бъз — промълви Рубънс с пресипнал глас, отлепвайки устни от нейните. — Не бях го виждал да се държи по този начин, особено с жена. Той не уважава никого.

— Знаеш ли — тихо каза Даяна и продължи да наблюдава собственото си отражение, трепкащо в очите му, — направих го с огромно удоволствие. Той се държа като свиня. Цял живот сме подвластни на хора като него.

— Не влагаш политически смисъл в това, нали?

— Политически ли? Не. Във взаимоотношенията между Бъз и мен няма нищо политическо. Те са на сексуална основа.

— Нещо такова — каза Рубънс и загали със средата на дланта си зърното на гърдата й.

— Нещо такова — отвърна тя и близна с език врата му през полуотворените си устни.

— Нещо такова — продължи той, като повдигна края на роклята й, за да плъзне пръсти по дългото, гладко бедро.

— Нещо такова — рече тя, обгърна с ръка топките му и леко застиска топлата плът, докато почувства как ответното потръпване премина през слабините му.

— Хайде да слезем долу — с удебелен глас промълви той — и да си облечем банските.

— За какво са ни? — засмя се Даяна. — Кой ще ни види тук?

Той я тупна закачливо по задника.

— Веднъж направи това, което ти казвам, чу ли?

Тя целуна върха на показалеца му и го притисна в престорено нацупените си устни. Двамата заслизаха по стълбите към каютата. Банският й костюм в тъмно виолетов цвят я чакаше сгънат върху леглото. До него лежеше плътна хавлиена кърпа. Тя взе банския си и нещо дълго и блестящо изпадна от него на пода.

— Боже мой! — ахна Даяна и коленичи; вдигна предмета и го задържа в дланите си. Той блестеше между пръстите й като обръч от светлина. Беше диамантена гривна. Тя вдигна глава. — Боже мой, Рубънс!

Той коленичи до нея. При такива случаи обикновено подхвърляше по някоя шега — беше му трудно да изразява с думи или жестове дълбоки чувства. Ала този път лицето му остана сериозно. Много внимателно взе гривната от ръцете й и рече:

— Открих я в „Хари Уинстън“. Още, щом я зърнах, реших, че е от тия неща, които са направени само за теб — той се вгледа във виолетовите й очи. — На коя ръка?

— На лявата — отвърна Даяна, затвори очи и го целуна.

По тялото й премина тръпка, когато усети тежестта на гривната, обгърнала китката й. Рубънс закопча карабинката и звукът от щракването й отекна в съзнанието на Даяна като гръм в тиха нощ. Тя обви ръце около него и обсипа лицето му с целувки.

— Хайде да се потопим във водата — прошепна след малко Даяна, ала краката й бяха като гумени и Рубънс трябваше да я вдигне на ръце. Със същата лекота, с която тя взе накита от пода, той я понесе нагоре към палубата.

Там той свали дрехите си, настани Даяна върху стрингера и започна бавно и внимателно да я съблича, като старателно сгъваше всяка свалена част от облеклото й. Голото й тяло ту потъваше в мрак, ту се осветяваше от мигащите сигнални лампи на яхтата и от мъждукащите светлини покрай бреговата линия. От морето се надигаше мъгла и на Даяна за миг й се стори, че е попаднала в някаква праисторическа среда.

Двамата скочиха в леко надигащите се вълни и кожата им настръхна от студ. Но много скоро те свикнаха с водата и единствено лицата им, които бяха над повърхността, усещаха студа. Задържаха се във водата изправени, без да отместват поглед един от друг. От време на време Даяна зърваше с крайчеца на окото ослепителните отблясъци, които едната й китка хвърляше върху тъмната повърхност на морето и върху белия профил на яхтата. Двамата дълго се забавляваха, като се докосваха, милваха, целуваха; и когато го усети, че е влязъл в нея, стана толкова неусетно, че единствено по топлината разбра, че това най-сетне е той, а не поредното тихоокеанско водорасло, промушило се между краката й.

Прохладата отвън и нарастващата топлина отвътре — тази вълшебна противоположност на усещания — й действаше едновременно възбуждащо и успокояващо. Страстта, с която Рубънс впи устни в гърдите й, изопна чувствените нишки в нея чак до пръстите на краката й и тя сграбчи задните му половинки, за да го вкара колкото се може по-навътре в себе си.

Прииска й се отчайващо силно да останат завинаги така, ала възбудата й вече преливаше и крайниците й започнаха да отмаляват, както се бе хванала за него, сякаш той бе самата яхта. И когато усети, че наближава оргазмът, който надмина всички досегашни, тя захапа рамото му с мисли, че няма да е достатъчно само да крещи на пресекулки, че има толкова неща, които иска да му каже — за Мейър, за Орелио Окейшо и за… да, за Бейба. У нея напираше желание точно сега, в екстаза си, да го допусне в онези свои потайни кътчета, които пазеше неприкосновени, да разкрие всичките си тайни, които държеше заровени дълбоко в сърцето си през изминалите години и нямаше намерение да споделя с никое човешко същество, а вече копнееше да ги довери на него. На него!

Но не направи нищо подобно, само нададе вик, силен и продължителен, отдавайки се напълно на разливащото се в нея удоволствие. Устните му докоснаха рамото, продължиха нагоре към ключицата й — тази нежна извивка в основата на шията, и накрая бузата му се долепи до врата й, който започна да му предава ударите на сърцето й във вид на едно безкрайно послание.

— Беше толкова хубаво — прошепна той и трябваше да млъкне, за да изплюе водата от устата си. — А самата ти, като не носиш нищо, освен диаманти, си като част от небето, посипано със звезди.

Поезията на думите му я изуми — да можеше само Бейлман или Майкъл Крауфорд да го видят отнякъде; щяха ли да познаят в него деловия човек? Според нея — не. И тя го погали по тила с желанието да го одраска леко, ако имаше дълги нокти. Но нейните бяха съвсем къси и съвършено заоблени, за да са годни за подобно нещо. Ставаха само да натискат спусък и да държат здраво грубата дръжка на нож. Помисли си за материала в „Плейбой“ и за бойното кръщение на „Хедър Дюел“. Моето бойно кръщение. Да, моето. И може би една Академична награда.

Рубънс и Даяна с неохота излязоха от водата, треперещи се втурнаха към кърпите си и почнаха да се подсушават един друг. Облякоха се в джинси и памучни тениски, които винаги държаха като резерва на яхтата. Най-неочаквано Рубънс отиде и вдигна котвата. Запали двигателя, обви с ръка кръста на Даяна и насочи яхтата навътре в морето, където мъглата ги погълна напълно.

След известно време Рубънс загаси двигателя и остави яхтата да се носи тихо по вълните. Нямаше вятър, нямаше звезди, единствено морето им подсказваше, че са все още в действителния свят.

Рубънс слезе в каютата, а Даяна остана да спусне котвата. Когато го последва долу, той беше превърнал масата в двойно легло. Чаршафите на лилави фигури вече я чакаха. Тя се съблече и се покатери на леглото до Рубънс.

— Заредил съм касета — каза той с тих, хриплив глас и мушна ръка под врата й.

— Заспивам — Даяна притисна буза в топлата му плът.

— Един от любимите ти филми е — Рубънс протегна свободната си ръка, натисна бутона на дистанционното управление и телевизионният екран светна към електронен живот. — Не те ли интересува кой е?

— Ъ-хъ — тя целуна гърдите му, без да отваря очи. — Кой е?

— „Ноуториъс“.

Тя се размърда и започна да гледа филма на пресекулки. Задремваше, отваряше очи, пак задремваше, по тъй като знаеше диалога почти наизуст, това нямаше значение. Пропуснатите части й се явяваха в дрямката.

Точно след полунощ — разбра го от тихите удари на месинговия корабен часовник — в изпълнения с напрежение и драматизъм кадър, Кари Грант понесе на ръце надолу по широкото стълбище отровената Ингрид Бергман под злобните, но безсилни погледи на Клод Рейнс и Лиополдин Константин — актрисата, която играеше великолепно майката на Рейнс във филма.

Телефонът звънна. Рубънс намали звука и вдигна слушалката след втория звън. Докато на екрана се редуваха беззвучните образи на Грант, Бергман, Рейнс и бясната Константин, Рубънс говореше в слушалката. Тия хора са същински икони, мислеше Даяна. Техните образи ще останат завинаги запечатани в човешката памет като на онези, издълбани върху Маунт Ръшмор[1].

— Да — продължаваше Рубънс, — разбирам.

И този телефонен разговор, продължи разсъжденията си полузаспалата Даяна, стана част от неразгадаемата фантазия на малкия екран. „Останах с впечатлението, че Рубънс дойде на яхтата, за да избяга от телефона.“ Нали така й каза, преди да тръгнат? Не беше ли това първата причина? Не можеше да твърди със сигурност. Защото й беше приготвил и подарък, който я чакаше тук. Подарък за нея. Пръстите й се плъзнаха по студената шлифована повърхност. Нищо на света не може да се сравни с допира до диаманти.

— Не, не — чу тя гласа на Рубънс, — много правилно постъпи, като ми се обади. Още не сме си легнали с Даяна. Божичко, но то е посред нощ за теб. Гледай да поспиш малко, Скайлър. Благодарен съм ти, че ме уведоми.

Той затвори телефона. Филмът свърши. Екранът потъмня. Рубънс се протегна и изключи видеокасетофона. Загаси и осветлението. Двамата се полюшкваха в мрак.

— Дори не знаех, че имаш телефон на яхтата — рече Даяна.

— Той е само за спешни случаи.

Тя се надигна на лакът.

— Добре ли е Скайлър?

— О, да. Не се безпокой за него.

Трудно беше да се види лицето му в мрака. През страничния прозорец на каютата се бе промъкнал блед лъч светлина и се разхождаше по бузата му в такт с вълнообразното поклащане на закотвената яхта. Ала не достигаше до засенчените му очи.

— Нали го знаеш какъв е Скайлър. Понякога се разтреперва от най-малкото нещо.

— Рубънс — продължи бавно Даяна; някакво неприятно предчувствие се промъкваше в нея, — какво е разтревожило Скайлър сега?

Тя сложи ръка върху гърдите му.

— Викали са го в полицията да разпознае труп — отвърна Рубънс без следа от вълнение в гласа. Беше станал отново същият, когото външният свят познаваше.

— Чий труп?

— Бил е намерен в багажника на кадилака на Скайлър — продължи Рубънс, сякаш не бе чул въпроса й. — Някакво дете мернало колата в пущинака отвъд реката в Ню Джърси, на едно от ония бунища, които зариват с отпадъчни материали, за да строят наблъскани една до друга къщи, които днес вървят по осемдесет-деветдесет хиляди.

— Но кого са намерили, Рубънс?

— Детето явно нищо не е подозирало, но кучето му не се отделяло от колата, непрекъснато лаело и драскало отзад — изглежда разказът му доставяше удоволствие и Даяна разбра, че няма да й каже чий е трупът, докато не стигне края на историята. — Едва тогава детето забелязало, че капакът не е затворен. Нали знаеш, децата са любопитни като жените, та и това дете не се сдържало, погледнало в багажника и повърнало върху адидаските си.

Макар и ядосана, Даяна потръпна.

— За бога, Рубънс, кой е бил вътре?

Тя силно натисна с длан гръдния му кош, сякаш този физически натиск щеше да го подтикне да й отговори веднага.

— Ашли — отвърна той бавно. — Ашли, сгънат на две, с дупка от куршум в тила и почти никаква кръв наоколо. Било извършено много професионално, казали ченгетата на Скайлър.

Тя разбра за какво говореше. Отвори уста в тъмнината, за да каже още нещо, но мигом я затвори. Изведнъж пред очите й изплува лицето на Мейър и отново чу думите му, толкова отчетливо, сякаш беше до нея в каютата на поклащащата се яхта: „Трябва да спасиш Рубънс от него самия. Той се учеше прекалено добре.“ Ясно виждаше сериозния му поглед, но си спомни и златния проблясък на усмивката му. Това беше усмивка на човек, който се сдобива с всичко, което поиска. И сега, когато се обърна да погледне полускритото лице на Рубънс, видя същата усмивка, само дето в съзнанието й тя бе допълнена със златен блясък.

— Ти нали ми каза, че Ашли спечелил много нови приятели? — бавно заговори Даяна и бутна с пръст върха на носа си на една страна.

— Да.

Тя не сваляше поглед от лицето му.

— Но не те са го убили, нали?

Двамата се гледаха в очите. Даяна си спомни още нещо от срещата си с Мейър, „Ще го обичам, каквото и да се случи“, беше му казала тя. А Мейър, който я беше наблюдавал по същия този начин, по който я наблюдаваше сега Рубънс, й бе отвърнал: „Надявам се да имаш силата да издържиш до край.“ С погледа си тя искаше да внуши на Рубънс да не я лъже, защото знаеше, че ако го направи, беше много вероятно никога повече да не му вярва.

— Не — отвърна той след малко. — Не, не са го убили те.

— Той е намерил това, което ти искаше да намери.

— Той беше малък, алчен мръсник — с леден глас рече Рубънс.

— Но той ти беше и приятел… дългогодишен приятел.

— Приятелите изчезват по странен начин, когато те видят с много пари. Съвсем скоро ще разбереш за какво говоря.

— Скайлър знае ли какво си направил?

— Той ми помогна да изработя номера.

— Но ти изпрати него в Ню Йорк.

Рубънс сви устни.

— Ченгетата смятат, че Ашли е убит от шайка престъпници. Така смята и Скайлър. Така смятат всички — погледът му беше много напрегнат. — Така смяташ и ти.

— Нищо ли… абсолютно нищо ли не чувстваш към Ашли?

— Чувствам само, че си получи заслуженото. Дадох му възможност да бъдем квит и да се измъкне чист, без да вдига много шум, ала той не ме послуша. Беше прекалено алчен и мислеше, че ще може да ме надвие.

— Никой не може да те надвие, така ли е, Рубънс?

— Никой не може да ме надвие — прошепна той, протегна ръка и я притегли към себе си, плът до плът. — А сега никой не може да надвие и теб.

Даяна почувства как отвътре я облива топлина, на която тя не можеше да се съпротивлява.

[1] Паметник в Южна Дакота, САЩ, който представлява изсечени в скалите огромни скулптурни глави на американските президенти. — Б.пр. ↑

Книга четвърта
Икона

— В тая посока — рече Котака, като описа кръг с десния си крак — живее един Шапкар. А в тая — като замахна с другия — един Мартенски Заек. Иди, при когото щеш. И двамата са побъркани.[1]

Луис Карол, „Алиса в страната на чудесата“

Десета глава

Даяна наистина не се върна на снимачната площадка, докато не завърши ремонтът на караваната й. Това, разбира се, съвсем не я радваше, а Мариън си скубеше косите при мисълта какво ще им струва закъснението от три дни. Цялата работа можеше да бъде свършена за един ден, ако електротехниците, по нечие грешно нареждане, не бяха монтирали тръбното неоново осветление в редуващи се ленти от розова и ярко жълта светлина. В резултат целият таван на караваната трябваше да се смъкне и да се почне от начало.

Даяна използва свободното си време предимно за покупки. Първият ден беше нещо ужасно. В „Максфилд Бльо“ на Санта Моника и Доуъни тълпата от хора така я наобиколи, че тя бе принудена да побегне към относителното убежище на мерцедеса си. После се вслуша в съвета на Рубънс. Той й нае телохранител — мрачен човек със славянски скули, ниско подстригана шарена коса, тънки устни и без никакво чувство за хумор. Но имаше невероятно широки рамене и бързи рефлекси — качества, които свършиха добра работа, когато му се наложи да се справи с един млад, добре облечен мъж, който се опитваше тайно да ги следи в „Джорджос“.

Даяна беше влязла в кабинката, за да пробва бледо зелена рокля с бордюр от цветя покрай подгъва, когато ненадейно вратата се отвори.

— О, извинявайте много — рече младежът, — помислих, че приятелката ми е тук.

И в същия момент Даяна чу щрак-щрак на 35-милиметровия фотоапарат, който бързо изчезна зад затворената от мъжа врата. Тя подаде глава от кабинката, извика „Алекс!“ и му посочи младежа, бързащ да излезе от магазина. После трескаво се облече и се затича след него.

Когато тя настигна младия мъж, Алекс вече го бе хванал за врата.

— Вие не можете да постъпвате така с мен! Настоявам за обяснение! Това е посегателство над човешките ми права!

Даяна бръкна под якето му и силно дръпна фотоапарата „Никон“ от ръката му.

— Какво е това според вас? — разгневена попита тя. — Посегателство над моите човешки права! Не мога ли да пробвам някоя дреха на спокойствие? — тя отвори гнездото на фотоапарата.

— Ей! — развика се мъжът и посегна да си го вземе, но Алекс отмести ръката му и каза с дълбокия си гърлен глас:

— Я по-спокойно!

Даяна освети филма и го върна заедно с фотоапарата на мъжа.

— Следващия път — рече тя — Алекс направо ще стъпи върху „Никона“.

— Божичко! — отдръпна се непознатият. — Аз само си вършех работата.

От „Джорджос“ — откъдето Даяна си купи бледо зелената рокля и няколко други, — тя нареди на Алекс да я закара до „Тиодорс“ на Родео, после до „Алън Остин“ на Брайтън Уей и оттам — до „Райт Банк“ на Кампдън Драйв за осемте чифта обувки, които примираше да си купи.

След обяда тя попадна в „Нюмънс“ в Бевърли Хилс и си купи кожен колан във възможно най-тъмнолилав цвят, като междувременно се оглеждаше зорко да мерне съпругата на Боунстийл. Едва на излизане от магазина се сети, че жената положително е все още в Европа.

В „Ниймън-Маркъс“ Даяна се натъкна на Джордж, който купуваше подарък за годишнината от сватбата на родителите си. Имаше по-неспокоен вид от вечерта, когато й се бе обадил в „Уеърхаус“, дори нещо повече — изглеждаше някак основно променен и тя имаше чувството, че го вижда за първи път.

— Я виж ти! Госпожица Уитни и… антураж. И не смеят ли да се доближат нахалниците? — той приглади коса, докато се оглеждаше в отсрещното огледало. — Сигурно е чудесно да бъдеш звезда.

Ала гласът му й подсказа, че съвсем не мисли така; долавяха се нотки на завист и на странен вид съперничество. После Джордж се поклони.

— Доколкото разбрах, на теб трябва да благодарим за краткото прекъсване на всекидневното ни трепане.

— Стига глупости, Джордж — рече Даяна. — Няма ли да пораснеш най-сетне?

— Мисля — замислен отвърна той, — че точно това стана по време на снимките — доби доста сериозен вид. — Или може би най-сетне съм се вразумил.

— За кое? — хапливо попита тя. — Когато разбрах, че си посегнал на Ясмин, отписах те от моите познати.

Даяна приближи лице до неговото с тъй явно изразен гняв, че Алекс започна да пристъпва към двамата, опасявайки се, че тя вероятно ще има нужда да бъде опазена от Джордж или от самата себе си.

— Това, което си извършил, е направо осъдително. Ти си просто едно дете, което търси майка да се грижи за него. Искаш някой да те държи за ръчичка, да те храни, да ти избира дрехи, да те води на разходка, да ти подпъхва завивките нощем и да ти казва, че всичко е наред. За какво, мислиш, все гледаш да се връщаш в родния си дом? Нали така ми каза — „мотая се, търся нещо“. Ами това е, което търсиш, Джордж — очите й гневно святкаха, Алекс съвсем се беше приближил и държеше настрана насъбралите се хора. — А мога и да те светна по един въпрос. Всичко съвсем не е наред и ако един ден отлепиш рибешката си уста от „Чивас Рийгъл“, ще установиш, че единственият, който може да ти помогне, си ти — те почти бяха доближили носове един до друг и Даяна се опита да долови дъх на уиски от устата му, но такъв нямаше. — Божичко, какъв слаб мъж си бил, Джордж. Иначе нямаше да удариш Ясмин.

— Тя ме предизвика, по дяволите! Тя изобщо не трябваше…

— Да я удариш? Предизвикала те да я удариш?! — повтори изумено Даяна. — Исусе! Джордж, ти би трябвало да умееш и други неща!

— Не ти дължа никакви обяснения! — избухна той. — Особено след онова, което ми направи. Моето име трябваше да е над твоето. И ти знаеш, че трябваше да е така!

Пролича, че вече е раздразнен.

— Филмът е за Хедър — рече Даяна. — Всичко, което правиш, е от позиция на силата. Ти игра и загуби. Защо не го приемеш мъжки?

— Това е мое право! — отвърна той предизвикателно. — Аз също съм звезда в този филм.

Но Даяна поклати глава.

— Трябва да извоюваш правото си, Джордж. Прекалено много си се вглъбил в мисълта за това кой си; за твоите русокоси рицари върху коне и в заблудите си относно тероризма. На твое място бих внимавала.

— Не се сили толкова — предупреди я Джордж. — Аз знам какво правя. Но ти не знаеш колко опасен мога да бъда. Завързвам нови приятелства, давам пари на…

Той изведнъж млъкна, осъзнавайки навярно, че е казал повече от необходимото.

— Даваш пари на кого?

— На никого — отсече той, за да приключи темата. — Няма значение.

— О, да, сигурно — каза тя с точно премерена доза подигравка. — Поредният ти блян — беше намерила ключа към него.

Джордж се разсмя, убеден, че си е възвърнал самообладанието. Даяна беше вече сигурна, че ще й каже, но когато той пожелае.

— Това показва колко малко знаеш всъщност, Даяна. О, да, наистина кроя нещо голямо — той присви очи и цялата веселост се изпари от лицето му. — Знам какво мислиш за мен — че съм скучен актьор, който разчита само на лицето и на маниера си. Да, така е, но това беше някога. Не и сега.

Даяна знаеше, че Джордж е напълно искрен в момента. Все едно дали казваше истината или не — важното беше, че той вярваше в това, което й казваше.

— Твоят свят е киното. Ти си херметически затворена и няма да излезеш от черупката си, докато не се появи някоя по-млада, по-хубава, по-талантлива, която да затъмни ореола ти до такава степен, че да те измести. Едва тогава ще се събудиш и ще видиш действителния свят, който те заобикаля. Но дотогава ще е станало твърде късно. Животът ще е минал покрай теб и ти няма да представляваш нищо друго, освен една реликва, торба с кости, изхвърлена на чужд бряг. Докато аз… — с пръст към гърдите си — аз вече знам, че има нещо повече от теб, от Мариън и „Хедър Дюел“. И това е, разбираш ли, вярната следа. Тя просто тълкува грешната гледна точка. В действителност героят на този филм е Ел-Калаам. Или по-точно, би трябвало да е той. А не е… Ама — сви рамене Джордж — кой го е грижа? Нали е само филм — вдигна пръст във въздуха. — Докато в живота… в живота той има цена. Там, където действам и аз.

Даяна се смрази, тъй като почувства, че Джордж се люшка между опасни настроения.

— Можеш ли да бъдеш по-ясен, Джордж?

Той се усмихна така, сякаш през цялото време я беше водил към капан и сега щеше да щракне пружината.

— Започнах да давам пари на ООП.

— Да не си полудял?

— Напротив — устните му се разтеглиха в широка усмивка, — както ти казах, вече се вразумих. Това е перспективата, която филмът разкри пред мен. Излязох прав, когато ти разправях, че Ел-Калаам и аз сме едно цяло — ръцете му се свиха във вдигнати юмруци. — Сега го чувствам. Сега имам цел, имам къде да отида.

— Джордж, мисля, че смесваш фантазията с реалността. Ролята ти няма нищо общо с действителния живот.

— Как да няма! Тъкмо тук грешиш, както сгреши и Мариън, когато ми каза да вложа цялата си пламенност в този филм. За мен филмът беше от значение дотолкова, доколкото да отвори очите ми за истината. Актьорското изпълнение е за сводници и проститутки — устата му се изкриви на една страна в усмивка и Даяна забеляза, че не беше свалил изкуствените златни коронки, които бяха част от грима на неговия Ел-Калаам. Отново я побиха ледени тръпки. — За теб борбата за свобода е само едно абстрактно понятие, за което четеш в книгите. Докато си пиеш кафето, вземаш вестника и го отваряш на модната страница. Какво са за теб кръвта и оръжията?

— Същото каквото и за теб, Джордж.

— О, не. Много бъркаш. Във всичко бъркаш — той така широко разпери ръце, че част от клиентите отстъпиха назад, други побързаха да се отдалечат с извърнати през рамо глави. — Аз знам, че кръвта и оръжията са действителността. Те са самата действителност, а не само за тая боза, филма.

Както го гледаше, Даяна пак потрепери. В този миг почувства ръката на Алекс върху своята.

— Мисля, че е време да си вървим, мадам — прошепна той в ухото й.

Но не беше Джордж, който я плашеше. А Рубънс. Или по-скоро любовта й към него. Как можеше да обича мъж, който най-хладнокръвно е дал нареждания да бъде убит човек? Рубънс щеше да се аргументира, че самият Ашли е направил необходимо извършването на това деяние. Ами Мейър? Той какво ще каже?

Даяна гледаше през тъмните прозорци на лимузината как Лос Анджелис прелита край нея и беше сигурна, че не греши. Навремето, много отдавна, решението на Рубънс щеше да съвпадне с неговото, дори беше вероятно Мейър да изтъкне същите аргументи за подобно свое деяние. Но сега — беше сигурна — той щеше да намери начин да овладее положението.

Може би, разсъждаваше тя, Мейър дори да е знаел за замисляното убийство на Ашли. И нищо чудно затова да е избрал онзи момент, за да разговаря с нея. Сърцето й се вледени от тази мисъл. Дали е искал да й даде възможност да разубеди Рубънс? Толкова ли е била погълната в себе си, че е пропуснала намека? С отчаяни усилия тя върна мислите си към разговора им, ала не успя да намери никакъв задоволителен отговор. Тя просто не е знаела, което, изглежда, беше за лошо.

„Единствена ти можеш да го спасиш.“ Нали това й каза Мейър? „Единствена ти.“ Тя нямаше да допусне това да се случи отново. Рубънс е направил, каквото е направил, но въпреки всичко тя продължаваше да го обича. Лошо ли е това? Грешно ли е? Разбираше, че трябва да разтопи сърцето му и в същото време да опази своето да не се превърне в късче лед.

Вместо да се прибере вкъщи, тя насочи лимузината към дома на Крис. Групата се бе върнала от „война“, както Крис наричаше концертите; шест дълги, изморителни седмици на път. Турнето бе минало с изключителен успех — тълпи от правостоящи, където и да свиреха, — размирици, купища репортажи, а програмата в Ню Йорк, включваща едноседмични концерти в Медисън Скуеър Гардън, беше удължена с още три вечери.

Даяна беше използвала телефона в лимузината, за да позвъни в офиса на „Хартбийтс“. Ванета, тяхната координаторка — чернокожа англичанка, — й каза, че Крис си е вкъщи.

— Имаш предвид къщата в Малибу ли? — беше попитала Даяна, чувствайки облекчение, че не е в дома на Найджъл и Тай.

— Ами… — отвърна Ванета — във всеки случай е къща в Малибу. Беше ме помолил да намеря нещо друго чрез агенция за недвижими имоти. Намира се на около два и половина километра от предишната къща — тя продиктува адреса на Даяна. — Успяхме да подредим всичко, докато групата беше на път. Сега има и собствено студио.

Сивата къща от черничево дърво се намираше на брега на океана и не изглеждаше нито по-голяма, нито по-малка от онази, в която живееха с Маги. Имаше дървена веранда, която слизаше към плажа. Тя също беше боядисана в сиво и още миришеше на нова боя и смола.

Даяна натисна звънеца и почака доста. По едно време дори се накани да си тръгне, предполагайки, че Ванета й е съобщила погрешно адреса или че Крис междувременно е излязъл. Но в този момент зърна встрани от къщата ролса на Крис и отново позвъни. Откъм брега сладкопойният провлачен глас на Линда Ронстад се извисяваше над шума на вълните.

Вратата се отвори и в тъмната й рамка се появи Крис, спокоен и отслабнал. Беше облечен в памучна тениска с отрязани ръкави и черни джинси. Косата му беше по-дълга и по-рошава от последния път, когато го видя в Сан Франциско. Под очите му имаше тъмни кръгове — последица от „войната“. Отвътре се носеше музика, непозната и интригуваща.

Той изненадан възкликна, като я видя:

— Даян!

Протегна ръка, привлече я към себе си и двамата се прегърнаха. Даяна го целуна по бузата и разроши косата му.

— Както виждам, успя да се завърнеш невредим.

— О, Господи, почти… и не благодарение на Найджъл. Проклетото копеле искаше да продължим направо за Европа, без да почиваме. Но накрая успях да му избия тази мисъл от главата — той се ухили. — Ама, хайде де, влизай. Радвам се, че дойде. Сега ще ти пусна нещо…

Минаха през просторния хол. Стените бяха боядисани в бледосиньо, а подът — покрит от стена до стена с дебел килим в гълъбов цвят. Мебелите от лакирано палмово дърво бяха тапицирани с приятна памучна дамаска. От обстановката лъхаше прохлада и отмора, а в единия ъгъл на стаята имаше дори висока палма в саксия.

Даяна долови слаб аромат на парфюм, смътно познат, но не можа да се сети откъде. Но не идваше от коридора, по който Крис я поведе. Тук стените бяха украсени с цветни репродукции на оркестъра по време на концерти. Минаха покрай три спални, едната от които — най-голямата — явно беше обитаема. В нея имаше ниско легло, направено по поръчка, не по-малко по размери от спалня. Преди да подмине стаята, Даяна зърна черна лакирана тоалетка и полуотворената врата към баня.

Двамата заслизаха по късо стълбище от полирано дърво и се отправиха към задната част на къщата, където се намираше студиото. То се състоеше от малка апаратна, отделена от самото студио чрез прозорец с двойно стъкло и звукоизолираща врата.

Крис приличаше на дете, на което са дали ключ от сладкарница. Той се настани в черен кожен стол с висока облегалка, разположен пред пулта и натисна няколко квадратни бутона. Под матовата им повърхност светнаха розови и зелени светлини, а зад гърба на Крис големият магнетофон започна да навива лентата е бръмчене. Поради високата скорост се чуваха разбъркани звуци, после настъпи тишина. Едва чуто се долавяше само тихото съскане, идещо от огромните тонколони, монтирани на стената.

Крие пошепна:

— Сега слушай — и натисна друг бутон.

Разнесе се взрив от множество китари — същинска звукова фаланга, заглушена в първия момент от шума на собствената си мощност. Но постепенно отделните тонове на мелодията започнаха да изскачат от акордите и от преобладаващия мотив на водещата китара — тънък и нежен като нишка.

Докато вървеше парчето, Крис си тананикаше мелодията, а от време на време и изпяваше някои части от текста. На едно място гръмна възторжен хор, повтарящ според Даяна заглавието на песента: „Думата за свят е рок’ н’ рол.“

Отначало тя бе потресена. Нямаше съмнение, че това е музика на „Хартбийтс“, но само толкова, колкото бегло да напомня стила им. В тяхната музика винаги имаше — поне след като Джон почина, а с него и музикалното му сътрудничество с Крис — нещо сурово, нещо от остротата на уличния бой; дори и в баладите им, с които те бяха на крачка да постигнат изтънченост. Но така и не направиха тази крачка. Найджъл за нищо на света не би подкрепил подобен ход, подозираше Даяна. Тази музика сега беше различна. Хармонията следваше духа на „Хартбийтс“, което за Даяна означаваше духа на Крис, но ето че в нея се долавяше изящество, което останалите момчета никога нямаше да допуснат.

Изпълнението свърши и тишината се възобнови. Крис седеше с глава между ръцете си, като изпаднал в транс; през дупчиците на акустичния таван светлината посипваше косата му с червени точици. Лицето му не се виждаше.

— Прекрасно е, Крис — обади се Даяна.

— Ммм, да, но дали ще се продава?

Даяна се вгледа в него. Усещаше го по-различен — вътрешно продължаваше да се съпротивлява, но наред с това долавяше и горещото му желание да твори. Още не можеше да определи със сигурност факторите, които го възпираха, но изведнъж прозря, че този миг е решаващ в живота и на двамата. В края на краищата аз съм му приятел, рече си тя. Трябва да му кажа какво мисля.

— Не смятам — подхвана Даяна, — че си задаваш правилния въпрос.

— Напротив — той вдигна глава и необичайното таванно осветление хвърли върху и без друго измършавялото му лице сенки, които наподобяваха врязани дълбоко в плътта широки бръчки. Така видът му беше ужасен, но в същото време го правеше някак по-уязвим. — Да не мислиш, че искам да изоставя доходна работа като тази, та да се навра между шамарите? О, критиците ще чакат да ме направят на кайма, та да го нарекат поредната ми грешка. А то съвсем не е така.

Даяна се доближи до него и докосна рамото му.

— Убедена съм, че не е така, Крис. Точно такава музика трябва да правиш вече.

— Знаеш ли — продължи Крис със сълзи в очите, — от какво се страхувам най-много? Не искам да се мъкна десет години е китарата като Чък Бери и да свиря всички стари хитове на „Хартбийтс“ — той затвори очи и потръпна. — Ще ти разкрия една тайна, която дори и Найджъл не знае. Не мога вече дори да слушам тези парчета, камо ли да ги свиря. Господи, счупих в коляното си всички дългосвирещи плочи и ги изхвърлих — Крис разпери ръце и се разсмя леко и тъжно. — Вече нямам нито една плоча на „Хартбийтс“ в тази къща — той обгърна с ръце Даяна и зарови глава в скута й. — Не мога да свиря повече тези глупости, Даян.

— Ами тогава недей — рече Даяна и поглади косата му, после се наведе и го целуна по главата. — Напусни групата, Крис. Ще бъде по-лесно, отколкото си мислиш. Ти даваш всичко от себе си, а не получаваш нищо. Сигурна съм, че това те погубва.

Тя млъкна и го зачака да каже нещо.

— Крис?

Той се надигна и Даяна се вгледа в очите му — огромни и напрегнати.

— Не мога да ги напусна — извика Крис с измъчено лице. — Те са моето семейство. Не мога току-така да ги изоставя.

Даяна съзнаваше, че е настоятелна, но ако не откриеше какво се таи зад погледа му, не би могла да му помогне напълно.

— Крис, трябва да ми кажеш какво ти пречи да вземеш това решение. Знам, че искаш да бъдеш свободен. Какво те спира?

— Не! — това беше почти вик.

Той се изправи и тичешком излезе от стаята. Даяна го последва по стълбите към коридора. Тъкмо отмина спалнята, когато нещо привлече вниманието й. Тя се спря и влезе в стаята.

Вътре беше пълна бъркотия — навсякъде разхвърляни дрехи и вестници. Един малък телевизор „Сони“ работеше, но без звук. Върху леглото имаше касетофон, зареден и готов за включване.

Даяна се наведе и взе блестящия предмет, който бе зърнала мимоходом. Това беше четириредна огърлица с главата на египетския бог в средата. Огърлицата на Тай. Ето какво било, помисли си Даяна. Сега, когато Крис е съзидателната сила на групата, Тай най подир се намърда. Какво ли ще каже Найджъл, запита се тя. Нищо, отговори си сама. Той знае, че не може да я възпре и не би направил и крачка, която с нещо да застраши групата.

Господи! Тай е тази, която го задържа в групата, нищо друго, заключи в себе си Даяна. Ала съзнаваше, че Тай може да бъде и опасна. Изведнъж се сети за разговора си с Боунстийл. „Тя е влюбена в теб.“ Не, отблъсна тази мисъл Даяна, не е възможно!

Но знаеше, че е лъжа и сега същата мисъл, която се въртеше дълбоко в подсъзнанието й, започна да се надига към повърхността, избивайки по челото и горната й устна тънки ивици пот. Даяна почувства, че трябва да седне. Боже мой, помисли си тя, боже мой! Това може да се случи.

Погледът й; се спря върху лежащата в дланта й огърлица; тя сви пръсти върху главата на божеството, стисна я в юмрука си, после метна накита обратно върху леглото. Без да обръща глава, излезе от стаята и тръгна да търси Крис. Нищо чудно да не й каже. Той знаеше каква ще бъде реакцията й, ако узнае за връзката му с Тай. Е, добре, тя няма да се издаде пред него, че е разбрала.

Мина през хола и излезе на верандата. Крис се беше облегнал на кедровия парапет и гледаше океана. Лъхна я силната, сладникава миризма на наркотик и когато се доближи до него, видя, че пуши марихуана. С неприятно чувство оприличи стойката му на инвалид. Пред тях океанът отмерваше времето ритмично, като думкане на тъпан. Големите пенливи вълни заглушаваха всички други звуци и грохотът им, все по-гръмлив, отекваше нашир и надлъж. Напълно успокоена, Даяна застана до него, обгърна с ръка рамото му и го погали по врата.

— Хайде — рече тя, — да вървим да си проглушим ушите.

Началото се оказа по-лесно, отколкото Даяна си представяше. Тя се обади на Тай и я покани на чашка. Беше онзи час на деня, когато настъпващият сумрак обгръща Лос Анджелис в прегръдките си като чернокож любовник и превръща стелещия се кафеникав смог в красива тъмно виолетова завеса.

Тай пристигна с направения по поръчка сребрист ролс на Найджъл, а не със своя спайдър. С това като че ли искаше да придаде на посещението си официалност. Беше облечена с пола-портфейл от тафта на черни райета и кремава крепдешинова блуза. Косата й бе подстригана и потъмнена до кестеняв оттенък и правеше лицето й да изглежда още по-млечнобяло.

Даяна, в тесни тъмносини панталони и ленена блуза, плисирана отпред и разкопчана дотам, докъдето да се вижда, че е без сутиен, посрещна Тай на вратата.

— Заповядай — покани я тя усмихната.

Тай отмести поглед от голите под блузата й гърди. Силно начервените й устни блестяха със същия наситен червен цвят като дългите й нокти. Даяна оприличи връхчето на езика, подаващо се между алените й устни, на глава на пепелянка. За разлика от Тай, Даяна имаше грим само на очите си, съзнавайки, че този контраст е достатъчно доловим да произведе театрален ефект. Тя се обърна, за да поведе Тай по коридора и почувства пламналите й очи в гърба си.

— Трябва да ти кажа, че бях доста изненадана, когато ми се обади — чу Даяна гласа на Тай зад себе си. — Доста ожесточени схватки имахме в Сан Франциско.

— Може би просто защото и двете сме приятелки на Крис — отвърна Даяна, докато влизаха в хола.

Там, до кадифения диван на по-ниското ниво светеше само една лампа с гравирано стъкло и създаваше задушевна и интимна атмосфера, която иначе не би могла да се получи в това огромно пространство. Даяна отиде направо при бара.

— Нещо за пиене?

— Имаш ли „Цингтао“?

Даяна огледа напитките.

— Трябва да има — намери бутилката зад коняка „Курвоазие“. — А, ето — разпечата я и наля от водката в чаша с лед, добави и лимонов сок. — Знаеш ли, май и двете се променяме, когато сме с него — Даяна подаде изпотената чаша на Тай. — Не си ли забелязала?

Тай я наблюдаваше над ръба на чашата си със студен израз в черните си очи. Изчака Даяна да приготви своята „Столичная“ с лед и двете вдигнаха чаши мълчаливо, сякаш в памет на починали, но незабравими приятели.

— Изглежда си станала доста близка с онова ченге — заговори Тай, без да отговори на Даяниния въпрос.

— Кое ченге? — Даяна излезе от бара.

— Лейтенантът, който разследва смъртта на Маги — поясни Тай и последва Даяна до дивана. — Как му беше името? Боунстийл.

Тя сгъна крак и седна върху него, от което пешовете на полата й се разтвориха и откриха белотата на цялото й бедро.

— Не повече отколкото с всеки друг — спокойно рече Даяна и отпи глътка от питието си. — Във всеки случай, изглежда, аз ще се окажа единственото алиби на Крис.

Тай се изсмя презрително.

— Нали не смята, че Крис я е убил?

— Нямам представа какво смята — Даяна остави чашата си на масичката. — Той е изключително неразговорлив.

— Знам как се лекува това… както и ти би трябвало да знаеш — тя отново се вторачи в Даяна над ръба на чашата си; същият студен поглед. — Защо не разбереш какво се върти в главата му? Не вярвам да е особено сложен като мислене. Сигурно ще ти бъде толкова лесно, колкото да си сложиш колан с жартиери.

— А теб защо те интересува?

Тай сви устни и сложи чашата си до Даянината.

— Ами то е много ясно. Просто не искам нищо да застрашава работата на групата. Включително и вероятните заблуди на някакво си ченге — извади от чантата си от гущерова кожа кутийка от костенуркова черупка и я отвори. — Знаеш, че доброто име е всичко за тия момчета. Ако не арестува никого, положително ще почувства натиск отгоре. Арестува ли някого, няма натиск.

Тя сви рамене, после бръкна с дългите си, рубиненочервени нокти в кутийката, извади мъничка сребърна лъжичка и загреба с вдлъбнатата й част от белия прах. Поднесе я последователно към двете си ноздри, като всеки път смъркаше бързо и дълбоко.

— Той няма да направи такова нещо — заяви Даяна.

— Откъде знаеш?

— Не е толкова глупав.

— Всички ченгета са глупави — отвърна Тай, сложи лъжичката на мястото й и затвори кутийката. — В един или друг смисъл — макар и малко късно, все пак попита: — Искаш ли от това?

И бавно пусна кутийката обратно в чантата си.

За миг на Даяна й се прииска да изрази мнение по повод щедростта на Тай, но се въздържа и каза само, че предпочита да остане само на алкохол.

— Китайска и руска — рече Тай, имайки предвид водките и посегна към чашата си. — Ин и Янг. Много интересно.

— Пила ли си руска водка?

— Да, но не „Столичная“.

Даяна също взе чашата си.

— Опитай. Много е хубава — и й поднесе чашата си. — Ето.

Тай извърна леко глава.

— Не ми се вярва.

Даяна обаче сложи ръка на тила й и навря ръба на чашата между устните й. Чу как стъклото издрънча в предните зъби на Тай.

Тай вдигна ръце и напосоки изби чашата с такава сила, че Даяна цялата се заля с питието. Тай плисна остатъка от чашата си в лицето на Даяна.

— Казах ти, че не искам!

Даяна скъси разстоянието между себе си и Тай и усети притискането на едрите й гърди в своите, топлината на другото тяло, смесицата от парфюм и пот, образуваща ново ухание.

Дъхът на Тай пареше бузата й, докато двете се боричкаха по дължина на дивана.

— Кучка! — изкрещя Тай. — Кучка такава! — и нададе друг вик, на болка, когато Даяна хвана ръката й и я изви зад гърба й. — Ооо! Ох! Така боли! Ох, как боли! — изтръпна, когато вдигна поглед и видя оголените зъби на Даяна и бързо затвори очи. — Пусни ме да стана — промълви тя, но толкова тихо, че почти не наруши обгърналата ги тишина.

— Не мърдай — заповяда й Даяна и Тай отвори очи. Цялата трепереше.

Даяна не отслабваше хватката си и се измести още нагоре върху Тай така, че и двете бяха полуизлегнати. По време на боричкането и останалите копчета на Даянината блуза се бяха разкопчали и овалните й гърди се виждаха чак до зърната. Тъмните очи на Тай се приковаха като магнит в тях. Тя неволно извади език и навлажни разтворените си устни. Даяна възседна Тай и я заклещи между силните си бедра.

— Какво правиш? — попита Тай с пресипнал глас, ала тялото й подсказа на Даяна, че много добре знае.

Ръцете на Даяна се отделиха от Тай, издърпаха блузата от панталоните и я изхлузиха от раменете. Тя долепи длани до гърдите си.

— Помириши ме — с дрезгав глас прошепна Даяна. — Искаш ли да ме помиришеш?

Тай се опита да извърне глава, ала Даяна видя как ноздрите й се разшириха от упойващата миризма.

— Махни ги от лицето ми — промълви Тай.

— О, не, не! — надигна се нагоре Даяна и затърси с едното си дълго зърно устата на Тай; затърка с него затворените й устни. — Не искаш ли да си отвориш устата, Тай? — особените черни очи на Тай бяха замъглени, полата й се бе събрала около хълбока й. Бедрата й излъчваха силна топлина. — Не искаш ли да ги посмучеш?

Тай размърда глава, в очите й се четеше страх и нещо повече.

— Какво правиш? — гласът й трепереше и накрая успя да изрече: — Ти си полудяла.

— Да, точно така — Даяна свали ръце от гърдите си и ги пъхна с настървение под блузата на Тай, — полудяла съм. Но в такъв случай… — тя наведе глава, близна цепката между гърдите на Тай и се ухили, — ти също си полудяла — и затърка хълбок в Тай. — Мммм, чувствам… О, чувствам, знам, че го искаш… тайно в себе си го искаш.

После бързо съблече блузата на Тай и като се увери, че няма да срещне съпротива, започна да сваля полата й.

Отново продължи да я гали по гърдите и усети как тялото на другата отначало с неохота, после конвулсивно започна да отвръща на милувките й. Дишането на Тай се учести и тя изви таз нагоре, но когато Даяна понечи да смъкне джинсите си, тя простена:

— Не, не, не. Недей. Ох, недей!

Междувременно Даяна докосна окосмения й хълм и установи, че вече влажнее. Но Тай продължи да стене тихо:

— Не, недей!

Тогава Даяна започна да издава монотонни звуци, докато устните и езикът й слизаха все по-надолу по влажната плът на Тай, хлътнаха в пъпа й, където върхът на езика се завъртя няколко пъти и бавно продължи пътя си надолу до първите косми на триъгълника й.

После, когато устните на Даяна бяха на път да оградят женствеността на Тай, тя се отдръпна.

— Недей още! — извика Тай. — Трябва да те усетя — и затърси със своя венерин хълм Даяниния.

Понечи да се намести по-удобно и Даяна с неудоволствие се остави да я намери. Тай изви левия си крак под Даяна, разкрачвайки постепенно своите и краката на Даяна. Сега двете заеха поза като ножица.

Тай веднага придърпа торса на Даяна към себе си и затърка гърдите си в нейните, като не спираше да впива чатала си в Даяниния. Все по-бързо и по-бързо се движеше Тай, очите й бяха затворени. Даяна чувстваше как сексуалната възбуда изпълва тялото й и трепти като проводник под напрежение, а мускулите й се издуват с наближаването на кулминацията. Тогава Тай сложи ръце върху раменете на Даяна и се изтласка надолу, докато главата й се изравни с гърчещите се хълбоци на Даяна.

— Ооо! — изстена тя. — Помогни ми, скъпа — и пръстите се вплетоха в косата на Даяна, острите нокти задраскаха по скалпа й. — Ааа! Почти свършвам. О, скъпа! — изпъшка силно, когато Даяна наведе устни към горещата й влажност. — О, да, да, да!

Даяна усещаше, че Тай е изпаднала в екстаз, че мислеше единствено за края му и в този момент я чу да казва:

— Защо не го оставиш на мира? — това беше вик на малко дете. На някогашната Тай, каквато е била много отдавна, а след това дълбоко прикривана, за да се съхрани за тези кратки мигове. — О, божествено е! Божествено е, скъпа! — ала натискът в сърцевината на женствеността й изведнъж олекна и тя отвори очи. — Какво правиш, скъпа? Аз съм готова да свърша. Продължавай!

— След малко — отвърна Даяна и запълзя нагоре по треперещото тяло на Тай. Другата трепна от този хлъзгав допир; простена и изви нагоре таза си. — Искаш ли така да бъде винаги?

— О, скъпа — пръстите на Тай я сграбчиха здраво. — Не говори сега. Помогни ми да свърша!

— Ще ти помогна — каза Даяна, продължавайки с палци и показалци, — но първо трябва да направиш нещо.

— О, ооо! — пръстите на Тай се спуснаха надолу и загалиха Даянините в такт с нейните движения. — Вече свършвам — промълви тя. — Почти, почти, оох! — Даяна отдръпна ръцете си. — Ох, не спирай още! — хвана ръцете на Даяна и се опита да ги върне обратно към сгорещената плът.

— Таис, чуй ме добре.

— Какво… какво има? — хълбоците й продължаваха да се гърчат, ала Даяна се отдели от тялото й дотолкова, че остави само кожите им да се докосват. — Скъпа…

— Можеш да имаш това по всяко време. Тай — прошепна Даяна в ухото й и го целуна. — По всяко време. Искаш ли го?

— Да… о! Да.

— Добре тогава… върни се при Найджъл… или при всекиго друг, ако обичаш. Но не и при Крис.

— Искам да идвам — тя плъзна ръце към междубедрието си, но Даяна, все още върху нея, ги перна настрани.

Тай отвори очи.

— Направи го пак — промълви тя. — Плесни ме там…

— Така ли? — Даяна опъна ръка назад и заби тясната страна на дланта си между влажните бедра на Тай.

Тялото на другата подскочи като опарено.

— Да… о, да! Още!

— Само когато ми дадеш дума.

— Да, да, да.

— Какво „да“?

— Да, ще се върна при Найджъл — и се закикоти. — Във всеки случай Крис е отвратителен любовник. Аз само исках да завърша кръ… кръга — тя пъхна ръка в джоба на събраната си на топка пола и извади оттам капсула. — Малка стая с лични шкафчета — отвори капсулата с амилнитрит, задържа я под носа си, вдишвайки газа. — Предпочитам да съм с теб, Даяна. Предпочитам ти да ми го правиш на мен… и аз на теб. С твоето известно лице… твоите жадни устни… твоите очи като на икона, вторачени в мен.

Даяна наведе глава, пъхна пръсти под Тай, повдигна таза й и нахълта стремително в сърцевината на чатала й.

— О, божичко! О, божичко! О, да!

Тай започна да трепери и да се мята неудържимо в оргазъм, толкова силен, че накрая припадна. Това беше добре дошло за Даяна, която почувства, че й се гади; стана, олюлявайки се, и се втурна към банята, където влезе точно навреме. Коленичи пред хладната порцеланова тоалетна чиния и бурно заповръща.

О, божичко! — възкликна тя наум. О, божичко! — повтаряше неволно думите, изречени от Тай. Само че в съвсем друг смисъл.

Когато Даяна, трепереща, наведе глава под крана на мивката и пусна студената вода, я обзе странно чувство на дезориентация. Сякаш структурата на живота й се беше изкривила, сякаш не можеше вече да владее ръцете, краката, устните си или пък сякаш всички тези основни елементи на физиката й бяха притежания на някакво непознато същество.

„Но това си ти! — извика съзнанието й. — Ти! Ти! Ти!“

Тай не помръдна, дори когато Даяна се върна и надвеси над нея. Началото е сложено, помисли си Даяна, трябва да продължа. Но това е лесната част. Аз дори няма да участвам.

Очите на Тай се отвориха и устните й промълвиха нещо тихо и неразбираемо. Ръцете й бяха над главата, гърбът й — леко извит. Това беше предизвикателна, уязвима поза и Даяна се замисли, че никога не е виждала Тай толкова крехка.

Тай бавно се размърда, протегна ръце и помилва бедрото на Даяна.

— Нека да те докосна там — прошепна тя. И когато Даяна отстъпи крачка назад, проплака: — О, моля ти се.

Тя долепи буза до корема на Даяна и провря ръка между краката й.

— Никога не съм падала на колене пред някого — гласът й беше задавен от вълнение. — Ти не свърши. Дай ми… Дай ми…

Даяна грубо отблъсна главата й.

— Изчезвай от тук! — гласът й беше дрезгав и рязък.

Тай подскочи, сякаш думите я удариха с камшик.

Даяна се наведе и вдигна дрехите на Тай. После ги запрати с все сила в скута й и я дръпна да стане. Без да казва нито дума повече, тя повлече жената по тихия коридор към външната врата.

— Обличай се и изчезвай! — заповяда й Даяна и я остави там, трепереща, с широко отворени очи.

В пълния мрак се усети раздвижване. Шум от тихи, плахи стъпки. Изведнъж звуци от задавяне, тътрене, трясък от счупен предмет, дрезгав вик.

Фенерчетата светнаха. Над врявата се разнесе гласът на Ел-Калаам. Силуети: очертания и сенки, които танцуваха покрай стените — разкривени, ясно открояващи се. Ел-Калаам изстреля три куршума в бърза последователност над всяка глава. Редът бе възстановен. Лампите светнаха.

Хедър и Рейчъл се намираха до библиотечния шкаф, където бяха спали. На дивана седяха Томас и Ръд, а близо до тях, на пода, бяха английските парламентаристи. Рене Луш, разчорлен и с помътнели очи, седеше облегнат на дългото огледало. Единствено Емульор продължаваше да лежи. Той се бе проснал по корем с глава и рамене завряни в дълбоката сянка на камината.

Ел-Калаам огледа с мрачен поглед стаята.

— Изправи го на крака!

Рита пристъпи напред и ритна с върха на ботуша си младия французин. Той не помръдна. Тя веднага се наведе и опипа врата му от едната страна. Вдигна поглед.

— Мъртъв е — рече жената. — Удушен.

— Даде ти се отговор, Ел-Калаам — обади се Ръд. — Никой нищо няма да подпише.

— В такъв случай приемам, че ти си го убил — гласът на Ел-Калаам прозвуча студено и безчувствено.

— Не съм казал такова нещо. Ще ми се да съм на негово място.

— Много добре — каза Ел-Калаам, — но тия не ми минават — той направи рязък знак с глава и Малагес хвана Ръд за предницата на ризата. — Закарай го в стаята за изтезания.

— Нее! — извика Луш, скочи на крака и тежко се облегна на огледалото зад себе си; олюляваше се. — Не той. Не той уби Мишел. Аз го убих.

— Ти? Колко интересно — рече Ел-Калаам. — И каква е евентуалната причина?

— Той беше млад, чувствителен — френският посланик приглади назад падналата над очите му коса. — Той не разбираше какво правите с него. Аз разбирах. Той не разбираше как го обработвате. Аз разбирах. Той никога вече нямаше да е същият. Никога нямаше да мисли по същия начин, нито да действа по същия начин.

— Това беше смисълът.

— Да, знам. И затова той трябваше да бъде спрян. Трябваше да бъде спасен от самия себе си или, по-скоро, от онова, в което щяхте да го превърнете — по лицето на Луш беше изписана болка. — Направих всичко възможно да му говоря, но нямаше резултат. И тогава… — той като че ли се задави от думите си. — Изборът, който трябваше да направя не беше лесен. Не можех да допусна нашето правителство да бъде въвлечено в такъв инцидент по този начин.

— Разбирам — спокойно отвърна Ел-Калаам. — Е, няма значение — той се отдалечи. — Изгасете лампите. Всеки да остане на мястото си до зори.

Тъмнина.

Дрезгава светлина на утрото. Цветовете бавно започват да изпъкват: по тапетите, по стените в кремаво и златисто; просветлението се отразява в стенното огледало.

— Само два часа остават — рече Малагес на Ел-Калаам.

— Всички знаем какво трябва да се направи… по един или друг начин.

Феси се приближи и застана до тях.

— Не вярвам израелците да отстъпят — продължи Малагес.

По лицето на Феси се четеше презрение.

— Американците и англичаните ще склонят ционистите да смекчат твърдия си курс. Помежду си те им достатъчно власт. Тя вече е подкопана, но все пак какво ще правят израелците без поддръжката на американците?

— Ако западняците обаче разберат правилно нашите намерения — отвърна Малагес. — Изглежда доста ги пообъркахме.

Ел-Калаам презрително се изсмя.

— Западняците разбират от философия колкото и от Аллах, което ще рече — никак. Те разбират само от куршуми и смърт. Човек трябва да предприеме крайни мерки, за да ги накара да действат. Иначе от едното им ухо влиза — от другото излиза. След време те ще изпълнят исканията ни.

— Това време — обади се Феси, — то тежи на врата ми като камък — той потупа с лявата си ръка своя АКМ. — Копнея за битка. Част от мен чака само да дойде крайният срок и да мине, без радиото да съобщи за победата ни. Копнея да всея смърт и разруха.

— Защото си луд — сопна му се Малагес. — Майка ти сигурно те е изтървала на главата, когато си се…

Феси се нахвърли върху него; Ел-Калаам застана между тях.

— Омръзнахте ми! — кресна той. — И двамата — той отмести поглед към библиотеката, до която стояха Хедър и Рейчъл. — Малагес, заеми се с момичето. А ти, Феси, върви да провериш дали радиото е настроено на правилната честота — в това време Рита хвана Хедър за лакътя. — После ела при нас в стаята за изтезания. Сега ще видим от какво са направени тия двете.

Всички тръгнаха по коридора в индийска нишка. В стаята в дъното на коридора нищо не бе променено. Прозорците продължаваха да са закрити, леглото стоеше изправено. Подът беше хлъзгав от розова течност. Гуменият маркуч се виеше по пода, насочен към мястото, където Бок беше издъхнал.

— Какво направихте със Сюзън — попита Хедър.

— Тя повече не ни беше нужна — Ел-Калаам направи на Малагес знак с ръка. — Настани я там.

Малагес бутна Рейчъл към сплескания стол, на който бе седял Бок. Лицето на Рейчъл лъщеше от пот. Докато сядаше, момичето отправи към Хедър мълчалив, съглашателски поглед.

— Това, което искаме, е много просто — заговори Ел-Калаам с най-умерения си тон. — Писмено потвърждение от теб — гледаше към Рейчъл. — Само си представи как ще реагира светът на потвърждение, подписано от теб, че подкрепяш исканията ни.

— Никой няма да му повярва.

— Разбира се, ние можем сами да го напишем и подпишем, но това ще е просто временна мярка. Нужна ни е достоверността на твоя почерк.

— И в двата случая — не отстъпваше Рейчъл — никой няма да ви повярва.

Той смръщи заплашително вежди, после отпъди думите й с ръка.

— Нищо подобно, ще ни повярват. Хората са лековерни. Те вярват в това, в което искат да вярват, или в това, в което са подведени да вярват. На много места в света съществува положително отношение към каузата ни. Хората просто се страхуват да го изразяват открито… Ционистките главорези са навсякъде.

— Ние искаме само да живеем в мир — каза Рейчъл.

Ел-Калаам се изплю и изкриви лице в гримаса.

— В мир! О, да, разбира се. Във вашия мир. Искате да живеете в свят без араби.

— Напротив, вие сте тези, които искате да ни унищожите.

— Изопачителка на истината! — изкрещя той. После, с много по-мек глас додаде: — Точно от това ваше налудничаво мислене искаме да ви освободим. — Устните му се изкривиха в усмивка. — Ние имаме и време, и начини за това — и посегна към Рейчъл.

— Остави я на мира — намеси се Хедър. — Тя е само едно дете.

Ел-Калаам се обърна.

— Дете ли, казваш? А смяташ ли, че ако сложа в ръцете на това дете зареден пищов, то няма да пръсне черепа ми в секундата? О, да, и още как! — той се приближи до Хедър, зад която малко вдясно стоеше Рита. — Ти явно още не си схванала за какво става дума, нали? Не, виждам, че не си — той отново посочи към Рейчъл. — Това дете е ключът… ключът на всичко… на всичките ни мечти. Изобщо не ме е грижа за останалите тук — те не представляват нищо за мен. Ала тази, малката… тя е всичко. Съпругът ти още в първия миг схвана нещата. И затова постъпи така. Заслужи възхищението ми. Той беше аматьор, който за много кратко време се опита да стане професионалист. И успя. Докато ти — сви пренебрежително устни брадатият, — ти не си нищо повече от стрелец по зайци. И манталитетът ти е такъв. Нямаш истинска представа за живота и смъртта; не знаеш кога да се посветиш на едното или на другото. Съпругът ти поне това знаеше. Той беше революционер по дух. А ти не си нищо друго, освен една домакиня, научена да дърпа спусъка към поставена мишена. Ти нямаш нито ум, нито смелост — мъжът стисна брадичката й и разтърси главата й под изпитателния си поглед. — Постарай се да запомниш, че отсега нататък трябва да държиш устата си затворена. Само ще наблюдаваш какво става. А си заговорила, а Рита е пробила главата ти с приклада на пистолета си. Ясно ли е?

Хедър мълчаливо кимна.

Ел-Калаам рязко тръсна глава.

— Започваме!

— Открих нещо, което е необходимо да знаеш.

Той не назова нито нейното, нито своето име; беше изключително предпазлив. Въпреки това тя веднага позна гласа му. Представи си топлата му усмивка с проблясващи зъби, осакатените му художнически пръсти. Пое си дъх.

— Какво е то?

— Не е за телефона — отвърна Мейър. — Трябва да се видим.

Тя прехвърли в ума сгъстения си снимачен график; вече бяха към края на снимките. Сърцето й се сви.

— Не мога да дойда в Сан Диего.

— Не е необходимо — спокойно рече той. — Аз съм в Лос Анджелис.

— По-точно?

— О, наблизо — засмя се мъжът и тя си спомни за силното ухание на одеколона му, за сухата твърда кожа на бузата му. — Можеш ли да се измъкнеш за един час?

Даяна погледна часовника си.

— Едва привечер — каза тя. — Трябва да използваме докрай дневната светлина. Шест и половина става ли?

— Добре — той замълча за миг. — Ще те чакам при гроба на Маги.

— Знаеш къде е?

— Знам.

— В такъв случай — рече Даяна — не забравяй да занесеш цветя.

Отиде на срещата със служебна лимузина. Напоследък все по-често я ползваше. Мерцедеса държеше в гаража си. Това, беше започнала да се уверява тя, беше признак за нарастващата й умора. Винаги е обичала да шофира, но в последно време отиването и връщането от снимачната площадка се бяха превърнали в неприятно задължение. И когато повдигна въпроса пред Бейлман, той, без да възрази дума, взе телефона и й отпусна служебна кола.

Сега, докато седеше облегната назад в седалката, с лице към светлината на огледалото и Ана внимателно й сваляше грима, тя си даде сметка, че са й дължали тази услуга. Въздъхна леко, когато усети колко успокояващо действа прохладният крем върху лицето й. За известно време пропъди от ума си Мейър заедно с предчувствието за предстоящата среща. Какво ли има да й казва?

Мислите й се прехвърлиха към Ню Йорк и зимата там. Беше й трудно да си представи двете неща в този момент или по-точно, да ги почувства. Спомените й за Коледа в Ню Йорк бяха избледнели и се свеждаха до една филмова сцена, в която бе участвала много отдавна, заснета на снимачната площадка, разположена в низината. Това беше една мрачна и не съвсем действителна сцена. Закопня да се върне на изток, да възобнови любовта си към града, който никога не заспиваше. Във вените й сънливо плуваха шампанско и черен хайвер, над главата й, в неусетно падащата привечер, се изнизваха високи, прашни палми. В този град нямаше нищо друго, освен палми, мерцедеси и време, което отлиташе без капчица промяна в климата или сезоните.

— Готово, госпожице Уитни.

— Кажи на Алекс да остави първо теб, Ана — рече Даяна, без да повдига клепачи. Не искаше да бъде обезпокоявана, докато стигнат до мястото на срещата.

Смътно усети как лимузината намали ход, после спря. Стори й се, че чу Ана да казва „довиждане“ и промълви същото в отговор. „Открих нещо, което е необходимо да знаеш.“ Сега гласът на Мейър закънтя в съзнанието й. От време на време успяваше да проследи една мъчителна нишка, без обаче да успее да се доближи до смисъла й.

Изглежда бе проспала останалата част от пътя, защото, когато отвори очи, лимузината беше спряла до тротоара почти пред входа на гробището. Двигателят беше изключен. Тя погледна пред себе си и видя тила на Алекс. Не намери нищо странно в това. Точно тогава главата се обърна и Даяна разпозна хубавото лице на Марго. Над малките й уши се спускаха няколко кичура черна коса. Жената се усмихна.

— Хайде, мила моя. Мейър те чака.

Тя се загуби от погледа на Даяна само докато й отваряше вратата. Застана леко приведена, в кръста. Много е хубава и елегантна, помисли си Даяна. В ръцете си Марго държеше букет от перуники.

— Мейър сметна, че може и да ти потрябват — рече тя.

Даяна се засмя. Ето че самата тя в крайна сметка забрави да купи цветя.

Наоколо нямаше никого, освен Мейър. Стоеше пред гроба на Маги, леко прегърбил рамене. Беше облечен с модни тъмносиви ленени панталони и кремава памучна риза с къси ръкави. Изглеждаше спретнат, без нито една излишна гънка на облеклото си. На открито мъдрата му като на Пикасо глава й се стори, някак по-голяма. Подпираше се леко на абаносов бастун с много остър връх и с голяма топчеста дръжка от малахит. „Даде ми го един английски полковник в края на войната“, беше й казал Мейър.

Доста време след като застана до него, той не отрони нито дума. Даяна го поглеждаше скришом, опитвайки се да определи възрастта му. Ала с изключение на сандалите друг издаващ признак не откри. Нямаше треперещи ръце, нямаше поклащане на главата. Забеляза една тънка синя вена, която пулсираше в слепоочието му, само отчасти закрито от венеца от коса. Над тях небето беше матово от отразяващите се в него светлини — предимно неоновото осветление на Холивуд, ала смогът бе омекотен достатъчно, за да създава илюзията за девствена красота. В това сияние Мейър изглеждаше безсмъртен, недосегаем за ръцете на смъртните, както и за самото време. Той бе надживял лагерите на смъртта, загубата на двамата си сина и на поне една съпруга. И ето, сега стоеше тук несломим.

— Чух разни неща за теб — заговори Мейър и от гласа му я полазиха тръпки. — Вълнуващи неща — той обърна лице към нея. Очите му се уголемиха от светлината, която попадна в тях. — Ние не сме те виждали много дълго време — изрече думата „ние“ така, сякаш говореше от името на целия свят. — Един пламък върху екрана — той пусна бастуна с едната си ръка и хвана нейната със завидна сила. — Изглежда вече няма нищо, което да не можеш да постигнеш.

— Понякога се чувствам по-висока от всички хора — рече Даяна мечтателно.

— Я ми кажи — продължи Мейър, — според теб, ти ли си се променила или хората около теб?

— Не разбирам какво имаш предвид.

— Ами например лимузината, с която дойде — ръката му пусна за миг нейната, за да направи неопределен жест към входа на гробището. — Преди шест месеца ти не разполагаше с нея… не можеше да я получиш, прав ли съм? — Той кимна. — Така. А сега я имаш, защото си по-различна ли или защото тези около теб те възприемат по-различно?

Даяна го погледна.

— Има ли значение?

— Само за теб, Даяна.

Тя сведе поглед към букета, който й бе дала Марго. Наведе се и го положи върху гроба. Когато се изправи, почувства леко замайване.

— Какво ли е това чувство — попита Мейър, — да полагаш цветя върху празен гроб?

Той протегна ръка и успя да я хване, за да не падне. Тя се облегна на нето — независимо от болните си крака старецът стоеше непоклатим като скала и я държа, докато дойде на себе си.

— Какво искаш да кажеш? — заговори Даяна. — Аз бях на погребението на Маги и видях…

— Видяла си празен ковчег, спуснат в земята — спокойно я прекъсна Мейър. — Твоята приятелка Маги не е била вътре.

Даяна и не помисли да поставя под въпрос казаното от него.

— Тогава къде е?

— В Ирландия — Мейър здраво държеше ръката й. — Погребана е в родния си край.

— Но Маги е родена в Сейнт Мери, Айова — рече Даяна.

— Не родена, а отраснала там. Тя и сестра й били доведени тайно от Северна Ирландия, веднага след като били родени. Тук били настанени в подходяща семейна среда и…

— Но защо?

— Истинското им фамилно име е Туми — отвърна Мейър и замълча за малко. — Не ти ли звучи познато?

— Почакай — Даяна върна мислите си към разговора с Мариън. Тогава той изглеждаше развълнуван и тя го бе попитала за причината. „Това злощастие в Северна Ирландия“: Нали така се бе изразил? — Не се ли казва Шон Туми патриархът на протестантите в Белфаст?

Мейър кимна.

— Същият. Маги беше негова внучка.

— Боже мой! — възкликна Даяна. — Какво говориш?

— Не вадя никакви заключения — отвърна с равен глас Мейър. — Оставям на другите да го правят. Аз само ти казвам какво научих. Нали това е част от сделката ни?

— Но Мариън ми беше споменал, че Шон Туми бил наредил на англичани и протестанти заедно да нападнат онзи католически район в Белфаст, как му беше името?

— Андитаун.

— Да, Андитаун. И това било…

— Две седмици, плюс-минус няколко дни, преди да бъде убита приятелката ти.

Даяна се обърна да си върви.

— Трябва да отида в полицията.

Но Мейър я хвана за ръката и я спря. Обърна я с лице към себе си и рече:

— И какво ще им кажеш?

— Същото, което научих от теб — тя оглеждаше безизразното му лице. — Или нямаш куража да потвърдиш пред тях?

— Успокой се — каза Мейър. — В случая това няма нищо общо с мен или с теб — той я притегли по-близо до себе си; използва и бастуна, за да подсили думите си. — Добре, да речем, че ние двамата отидем в лосанджелиската полиция и им разкажем всичко това. Ти можеш ли да допуснеш, че Шон Туми е прехвърлил тук внучките си без знанието на американското правителство? Смяташ ли, че то ще позволи случаят да бъде изнесен в пресата? — и тъжно поклати глава. То никога няма да разреши да се отвори гробът. Никога — Мейър сложи ръка на рамото й. — Даяна, тази информация е само за теб и за никого другиго. Обещах да ти помогна да откриеш кой е убил приятелката ти — нищо повече.

— Но не си го направил още.

Мейър пъхна листче в ръката й и захлупи пръстите й върху него.

— Когато ти се удаде случай — рече той, — виж се с този човек.

После се наклони към нея и я целуна по бузата.

Тя не можа да се сдържи — отиде при Боунстийл. Той, разбира се, беше скептичен.

— Трябва да ми кажеш откъде идва тази информация.

— Не мога, Боби — разпери тя ръце. — Моля те, не настоявай.

— Слушай какво…

— Не, ти слушай. Или ще повярваш, или не и точка по въпроса.

— Добре — отговори той, — според мен това е измишльотина.

— Чудесно — каза Даяна и се изправи. — Тогава довиждане.

— Почакай, почакай една минута — спря я той и забарабани с вилицата си по масата.

Те разговаряха в кухнята в дома на Рубънс. Даяна бе отказала отново да се появява в полицейското управление, а и не бе успяла да се сети за някое заведение в града, където нямаше да я обгради тълпа от хора; освен това не искаше да води и Алекс със себе си.

Боунстийл й посочи стола с вилицата.

— О, седни, моля те — гласът му беше рязък. — Действаш ми на нервите, като те гледам права.

Мария беше в почивен ден; през прозореца Даяна видя помощника на мексиканския градинар вглъбено да обработва розовите храсти.

— Не мога да кажа, че много те харесвам — рече Даяна и седна срещу лейтенанта.

— Пък още не си ме изхвърлила.

— Знаеш защо. Без теб няма да мога да открия кой е убил Маги.

Той се надвеси през масата към нея.

— А това е много важно за теб, нали?

— Да.

— Защо?

— Беше ми приятелка.

— Приятелка, дрогирана отдавна, която, както излиза, те е лъгала непрестанно; която е завиждала на успеха ти, която е смятала, че имаш връзка с нейния приятел…

Даяна замахна и го зашлеви през лицето.

— Божичко, колко сте еднакви всички. Пъхате си носа навсякъде.

— Това ми е работата — отвърна той, без да помръдне. Лицето му почервеня там, където Даяна го бе ударила, ала в гласа му не се долови вълнение. — Аз съм вид боклукчия. Ровя се в мръсното бельо на всеки; душа изпражнения, защото в девет от десет случая тъкмо там откривам изродените копелета, които отнемат живота на другите. Можеш ли да схванеш логиката тук?

Тя извърна глава настрани.

— Отвратително е.

— Мисля, че е много по-отвратително, отколкото да стъпчеш някого с високите си токчета.

Очите й светнаха, когато се обърна да го погледне.

— Аз не правя подобно нещо.

— Не — рече той, — ти само си мислиш, че не го правиш.

— Изчезвай оттук! — Даяна скочи на крака и столът й се прекатури зад нея. — Не искам повече и очите ти да виждам!

Боунстийл се приближи до нея.

— И какво смяташ да правиш със случая Маги?

— Ще се оправя сама — облегна се на стената. — Не ме доближавай!

Тя понечи да го удари отново, но той хвана здраво китката й.

— Не ставай глупава — каза Боунстийл, докато се преборваше с нея. Почти я беше заклещил с тялото си и двамата дишаха тежко от усилието, с което се отбраняваха. — Ние имаме нужда един от друг.

Устните му бяха съвсем близо до нейните, погледите им се преплитаха. След миг устните му покриха нейните и Даяна почувства нарастващата му възбуда.

— Какво правиш? — успя да попита тя.

— На какво ти прилича?

Тя взе ръцете му в своите и ги отдалечи за момент от тялото си. Погледна го в очите и с изненада видя в тях отражението си. Видя собственото си желание той да я люби, не само защото го харесваше — това нямаше да й е достатъчно. Искаше неговата топлота, защото, за разлика от Рубънс, той не беше от нейния свят. А като навлезеше в нейния свят, щеше да потвърди, че тя е нещо повече от един образ. Понечи да го целуне, но забеляза, че лицето му е пребледняло, сякаш щеше да припадне. Чуваше запъхтяното му дишане. Изразът на лицето му обаче, сви стомаха й на ледена топка.

— Какво има, Боби?

— Не знам… наистина не знам. Аз… — той погледна ръцете си и ги отдръпна от тялото и — се улавям, че непрекъснато мисля за теб, фантазирам си… Дори в управлението, казвам ти, не престават да ме взимат на подбив… някои от момчетата ревнуват, защото знаят, че се виждаме.

Даяна се доближи още до него, разголените й гърди се притиснаха в ризата му.

— Толкова пъти съм си представял този момент. Какво ли би станало, ако… — Боунстийл сложи ръце върху раменете й. — Ето, че сега моментът дойде, а аз съм като парализиран. Виждам те само като огромната снимка от рекламния плакат и каквато беше в „Кралско червено“. Виждам те после пред себе си и… и съм напълно объркан. Изглежда не мога да разгранича единия образ от другия…

— Но аз съм от плът и кръв, Боби.

— Не — отвърна той и леко я избута по-далеч от себе си, — не си. Сега си нещо повече. Ти си един образ, една фантазия за милиони хора, един блян за не знам колко момчета. Вече си повече от плът и кръв.

Ръцете й обгърнаха врата му.

— Това са глупости и ти го знаеш.

Ала топката в стомаха растеше, стигна до кухината на гърдите й и Даяна имаше чувството, че ще експлодира. Какво става с мен, запита се тя.

— Не разбираш ли? — рече Боунстийл с измъчен глас. — Искам да те любя, а не мога. Ние сме от два различни свята. Аз не съм за твоето легло.

В този миг на Даяна й идеше да изкрещи, че тя е просто едно момиче от улицата, изплашено и само, но нещо безмилостно и неотменимо вътре в нея не й позволи да го стори. Тя свали ръце от врата му, захапвайки бузата си отвътре, за да не проговори. Извика от болка, а Боунстийл реши, че е от гняв и отстъпи назад.

— Съжалявам — рече той тихо. — Наистина съжалявам, Даяна.

После се обърна и отминавайки умното лице на Ел Грековия „Евреин“ продължи по коридора.

Когато чу вратата да хлопва зад него, Даяна се свлече на колене, покри лице с длани и заплака — нещо, което не бе нравила от онези дълги дни и нощи в „Уайт Сидърс“. Отново усети вкус на гума в устата си и й се доповръща. Обгърна се с ръце, заклати се напред-назад и продължи да плаче, докато най подир заспа на килима, почти под тялото на морската сирена, която я гледаше със скръбните си очи.

Някъде в подсъзнанието си чувстваше колко объркана започва да става. Тъкмо затова в края на краищата се бе опитала да прелъсти Боунстийл и тъкмо затова бе рухнала напълно, когато той й отказа. Сега вече се увери, че е по-особена, по-различна от другите, но — а това тя не съзнаваше — само част от нея ликуваше от това издигане.

В Боби тя бе видяла последната житейска нишка, свързваща я с действителния свят на делничните хора, улисани във всекидневната си работа, както бе правила и тя навремето. Сега бе влязла в друг свят, и то напълно съзнателно, с отворени очи и с разтворени обятия. Ала пътят дотам бе тъй съблазнително кратък, тъй изпълнен с удоволствия, че тя се носеше все по-навътре в морето до този момент, когато бе отворила очи и бе видяла, че от брега нямаше и следа.

Боунстийл бе напълно прав. Той не е от нейния свят и с нейния опит да стигне до него по най-примитивния начин тя искаше да му покаже, както и на себе си, че е все още човешко същество. Думите на Мейър натрапчиво се връщаха в съзнанието й: „Кажи ми, ти ли се промени или хората около теб?“.

Това, което най-много я плашеше, беше, че не знаеше отговора. Как постъпва една икона? Подозираше, че мнозина преди нея са си задавали този въпрос и че онези, които не са могли да отговорят, не са се задържали дълго тук.

Когато Рубънс се върна, завари я просната върху дивана с полупълна чаша в ръка и бутилка „Столичная“, оставила засъхнали кръгове върху ниската масичка.

— По дяволите, Даяна, какво е станало между теб и онова ченге?

Тя го погледна с невменяем поглед и той се наведе и перна чашата, от слабата й хватка. Чашата се търкулна по дивана, падна върху килима с глух звук и остана да лежи върху тъмното петно, образувано от съдържанието й.

Рубънс се надвеси над Даяна.

— Помощникът на градинаря ми каза…

Ала Даяна вече плачеше толкова неудържимо и с такава страст се вкопчи в него, че ядът му бързо се стопи.

— Даяна — той няколко пъти прошепна името й, докато накрая силно я разтърси. — Какво е станало?

Но тя не можеше да му каже нищо.

Ел-Калаам започна с изваждането на нож. Хедър пристъпи крачка напред, ала Рита грубо я дръпна обратно и размаха пистолета си под носа й. После сложи показалец напреки на чувствените си устни, погледна Хедър в очите и поклати глава.

Ел-Калаам беше дал автоматичния си пистолет на Малагес, който стоеше малко встрани. От другата страна на стола Феси облизваше устни. Пръстът му галеше спусъка на оръжието. Устните му бяха полуотворени и през тях долиташе тежко дишане.

Ел-Калаам закрачи към Рейчъл. Блестящият връх на ножа му бе насочен към блузата й. Острието проблесна като мълния, когато попадна в силния лъч светлина.

Звукът от разрязан плат отекна силно в проточилата се тишина. Плътта на Рейчъл се откриваше все повече и повече под пръстите на Ел-Калаам, който бавно, на широки ленти, съдираха блузата й. Кожата на момичето лъщеше с матов блясък под светлината. Първо се оголиха раменете, после част от гръдния й кош. Рейчъл носеше под блузата си тънка камизола с презрамки. В средата между гърдите й имаше малка розова розичка.

— Готово — въздъхна Ел-Калаам и размаха ножа във въздуха. — Сега как е?

Очите му се заковаха в очите на Рейчъл. После погледът му се спусна към раменете й. Върхът на острието мина през светлина, сянка, пак през светлина и сряза едната презрамка на камизолата. Рейчъл ахна от уплаха. Ръцете й неволно се вдигнаха, за да прикрият оголената гръд, но Малагес ги върна в скута й. Раменете й трепереха. Погледът й беше насочен право пред нея.

— Я виж ти! — рече Ел-Калаам. — Какви хубави гърди. Какво ще кажеш, Малагес?

— Доста са малки за мен.

— Е, добре де, дай им малко време, Раул. Трябва да им дадеш малко време. Момичето сега се оформя. Още не е станало жена.

В дясното око на Рейчъл напираше сълза. Тя бликна, търкулна се по бузата й и капна върху опакото на ръката на Ел-Калаам. Той се усмихна.

— Това са детски гърди — каза Малагес. — Дай ги на Феси.

— Бедата при теб, Малагес, е, че нямаш никакъв усет за бъдещето — Ел-Калаам съзерцаваше Рейчъл. — Да, сега са детски, ала много скоро… ще напъпят в прелестна женска гръд — усмивката изведнъж изчезна от лицето му. — Освен ако нещо не им се случи дотогава.

— Какво например? — попита Малагес.

Ел-Калаам сви рамене.

— О, не знам. Животът може да ти поднесе какво ли не. Нещастен случай може би — в очите на Рейчъл проблесна пламъчета. — Или… нали разбираш… може да се появи някой злосторник… някой женомразец. Изобщо някой, който не е ценител на женските форми. Хомосексуалист, да речем…

Феси се изкикоти. Очите му светнаха, широко отворени.

— А защо не и психопат? Светът е пълен с умопобъркани, знаеш. И нека да си представим, просто да си представим, че въпросният психопат напада една нощ това момиче — Ел-Калаам стоеше съвсем близо до Рейчъл. Гърдите й се повдигаха и сваляха от неспокойното й дишане. — И той има нож.

Острието на ножа му се плъзна напред, пронизвайки яркото петно светлина. Отражението му пробяга по бузата на Рейчъл. Устните й потрепваха.

— И е истински луд — продължи Ел-Калаам, — защото улавя нашето хубаво малко момиче отзад за косата… — пръстите на мъжа хванаха Рейчъл и изтеглиха главата й назад. Дебелите устни оголиха зъбите му — и почва да я дърпа.

Погледът му се вторачи в лицето й. Светлината, която си играеше върху него, го нашари на петна.

— Сега лудият допира острието на ножа си до едната гърда — Рейчъл трепна от допира на стоманата, плъзгаща се по кожата й. Дъхът й излизаше със свистене през зъбите. — И казва на момичето: — „Време е да те направя да изглеждаш като мъж.“

Острието започна да се движи хоризонтално под гърдата на Рейчъл. Тя беше затворила очи и цялата трепереше.

— Първо едната, после другата.

Рейчъл започна да хлипа. През затворените й клепки се стичаха сълзи. Тя заудря глава във високата облегалка на стола:

— Не!

— Какво става? — попита Ел-Калаам. — А?

— Не! — с пълен глас извика Рейчъл. — Не, не, не!

— Какво не?

Рейчъл отвори очи. Сълзите обливаха мургавото й лице, ронеха се надолу по очертанията на гърдите й.

— Не, моля те.

— А! — възкликна Ел-Калаам, без да помръдва ножа от Рейчъл. — Май ще стигнем донякъде.

Същата сутрин Даяна беше попитала Рубънс дали ще може да излезе по-рано от работа, за да дойде да я вземе от снимките.

— Имам нужда да прекарам вечерта навън и ми се иска да бъдеш до мен — беше допълнила тя.

Когато излезе от караваната си, големият тъмносин линкълн вече я чакаше. Шофьорът на Рубънс задържа вратата, докато Даяна се качи. Успя да зърне седналия отпред Алекс, преди Рубънс да натисне бутона, за да затвори устойчивата на удар с огледална повърхност пластмасова преграда, която ги разделяше от наетите мъже.

— Как си? — попита Рубънс и я целуна, задържайки ръката й в своята.

— Не на себе си — леко се усмихна тя. — Почти привършваме. Остава да повторим още една-две сцени, които Мариън не харесва и край.

— Хубаво — рече Рубънс така, сякаш не получаваше всеки ден сведения от Мариън. И той, и Даяна знаеха това, но предпочитаха да поддържат илюзията.

— Как се държи Джордж?

— Нормално, но притесни всички с това негово забъркване с ООП. Дори и неговият импресарио се опита да му говори, но нямаше никаква полза. — Даяна стисна ръката му. — Ще ми приготвиш ли нещо за пиене?

Тя предложи да отидат в „Мунбиймс“ — елегантен ресторант на два етажа в Малибу, който, особено през лятото, предлагаше приятна, пищна обстановка, която не отстъпваше на шикозните заведения покрай алеите на Норт Камдън и Норт Канън в Бевърли Хилс.

Даяна изглеждаше разсеяна, сякаш мислите й витаеха далеч от тук. Чувстваше как от нея се излъчваха осезаеми вълни на енергия, които се разпростираха във все по-увеличаващи се кръгове, докато обхванаха целия ресторант. Чувстваше се поразена от степента на тази сила, която едновременно я привличаше и отблъскваше. Всеки един — от салонния управител до собственика — идваха на масата им, за да питат дали храната и напитките са според вкуса им.

Поради тази причина Даяна и Рубънс успяха да си разменят само няколко думи насаме.

После двамата поеха по пътеката между перуники, водеща към паркинга. Заблудени облачета пясък се виеха като призрачни змии върху черния асфалт и се стопяваха като дим.

Озоваха се пред море от коли, осветени от чифт синьо-бели прожектори, поставени високо върху алуминиеви стълбове. Огромни бледи нощни пеперуди кръжаха в силната светлина, а едно тънко и дълго насекомо, синьо-зелено на цвят, обикаляше самотно наоколо и се гощаваше с орляка от по-малки мушици, също привлечени от ярките лъчи.

Хромовите повърхности блестяха и различните цветове на колите, подбирани внимателно и боядисани по скъпо струваща поръчка, изглеждаха почти в един и същ тон от силното осветление. Гледката се стори на Даяна плашеща със своето еднообразие — отвратителен пейзаж на роботи, лишен от всякаква естетика или живот — и тя изведнъж се почувства като в друг свят, а земята, която познаваше се превърна просто в един спомен, който се въртеше сляпо на сто милиона километра разстояние оттук.

Тя хвана Рубънс под ръка и рече:

— Да се махаме от тук.

До слуха й като че ли долетяха смеещи се гласове, гърлени и заглушени, подобно на шума на вълните; токчета потракваха по пътеката, по която бяха минали и те; в далечината се чуваше съскането на автомобилни гуми по крайбрежната магистрала.

Почти бяха стигнали до лимузината, когато Даяна видя две фигури да излизат от паркираното през три реда червено порше. Позна колата още преди да разпознае хората.

— Здравей, Даяна — каза Тай. Зад нея се извиси широкоплещестата фигура на Силка.

— Тя не е в състояние да кара — поясни той с гърления си глас.

И тогава Даяна видя, че Силка я придържаше, ала не можеше да овладее нестабилната й походка.

Даяна се вгледа в очите на Тай — зениците й бяха разширени.

— На какво е? — попита тя Силка.

Той сви рамене.

— До каквото е могла да се добере — кокаин, някакви хапчета, а може и далмейн.

— Даяна — мълвеше Тай. — Даяна — и се протегна към нея.

— Какво, по дяволите, става тук? — приближи се Рубънс, поглеждайки Силка.

— Малка свада — отвърна Силка. — Няма нищо страшно.

— Всичко е наред, Рубънс — допълни Даяна. Тя хвана Тай под ръка и я отдалечи от мъжете. — Остави нещата на мен — ръката й обгърна тънката талия на Тай, с другата я хвана за ръката. — Хайде, хайде — шепнеше й тя.

— Заведи ме у дома — рече Тай. — Искам да си легна.

Двете бяха сами сред морето от коли.

— След малко Силка ще те закара у дома.

— Но аз не искам да се прибирам с него. Искам да обгърна крака около тялото ти.

— Престани, Тай.

— Искам да те почувствам.

— Казах ти да престанеш — изсъска Даяна. Тя завъртя Тай с лице към себе си и здраво я хвана за раменете. — Нали запомни какво трябва да правиш. Върни се при Найджъл и стой настрана от Крис.

Лицето на Тай се бе изкривило — нямаше и следа от хубост или чувственост в странното му излъчване.

— Аз не желая Крис — прошепна Тай. — Желая теб.

Даяна целуна Тай първо нежно, после направо грубо. Почувства тялото й да се размеква както беше стегнато; чу и леката въздишка на удоволствие, която изпусна другата жена под натиска на устните и езика й.

— А сега тръгвай — каза студено Даяна. — Върни се при колата си. Покажи на Силка, че можеш да вървиш и сама. Защото той смята, че не си в състояние.

Тай погледна за миг Даяна.

— Трябваше да се върна, Даяна… когато ме изхвърли.

— То беше само напомняне.

— Зная — нежно й се усмихна Тай. В очите й се четеше толкова много любов, че Даяна потръпна.

После Тай си тръгна. Вървеше покрай редицата от коли, като за опора плъзгаше ръка по капаците им и много внимаваше да не се препъне или падне, защото помнеше какво й каза Даяна за Силка.

Когато Тай отново се качи в поршето си, Даяна се върна при мъжете. Завари ги така, както ги бе оставила — като че ли нито бяха помръднали, нито бяха разменили дума помежду си.

— Всичко вече е наред — съобщи Даяна на двамата, макар че гледаше Силка. Запита се доколко той разбираше какво става. Защото никак не беше глупав и изглежда доста добре познаваше Тай. Не изключи възможността да знае всичко за случилото се. — Можеш да я закараш вкъщи, когато пожелаеш.

— Имаш предвид у Найджъл — рече Силка, оглеждайки внимателно лицето й.

— Да — отвърна Даяна, — точно там имам предвид. Нали там й е мястото?

Силка се усмихна леко.

— И аз тъй мисля. Найджъл чувства липсата й.

— Повече няма да я чувства.

Силка извади ключовете на поршето и ги запремята между пръстите си.

— Всъщност съм изненадан, че това не стана по-рано. Още когато Найджъл беше заминал, преди шест месеца мисля, че беше, те останаха съвсем сами.

Даяна разбра, че говори за Тай и Крис.

— И нищо ли не се случи?

— Не мога да знам всичко, госпожице Уитни — вдигна рамене той.

— Силка — усмихна му се тя, — струва ми се, че каквото и да не знаеш за групата, лесно можеш да го научиш.

Силка подхвърли във въздуха ключовете и пак ги улови.

— В такъв случай — спокойно отвърна той, — ще ми повярвате, ако ви кажа, че нищо не се е случило — и се усмихна. — Благодаря, че се погрижихте за нея. В такива състояния тя става непоносима.

В лимузината на път за вкъщи Даяна трябваше да обясни на Рубънс за какво беше целият този разговор. Разказът й прозвуча толкова убедително, че дори и тя си повярва.

Рейчъл погледна Хедър през сълзи. Хедър не можа да издържи на скръбта и разкаянието, изпълнили очите й и извърна поглед.

Ел-Калаам се изправи. Острието на ножа му беше мокро от сълзите и потта на Рейчъл. За момент той се вгледа в нея, после рече:

— Пет минути. Искам да проумееш това, което казах.

Краката на Хедър се разтрепериха и Рита трябваше да я крепи с две ръце.

— Имам нужда — каза тя с пресипнал глас — да ида в тоалетната.

Ел-Калаам се обърна. Победоносен израз озари лицето му.

— Знаех си, че няма да издържиш. Къде ти отиде смелостта? Изглежда аз те познавам по-добре, отколкото те е познавал мъжа ти — той се разсмя и направи знак с глава към вратата. — Заведи я, Рита. Нямам намерение да ми усмърдява стаята.

Рита кимна и бутна Хедър да върви. На втората крачка Хедър залитна, краката й се подкосиха и тя се свлече на пода върху коленете и ръцете си.

— Я погледни! — възкликна Рита. — Тя дори не може да върви сама.

Жената се наведе и пъхна ръце под мишниците на Хедър. В това време Хедър потърси очите на Рейчъл и й хвърли многозначителен поглед. После Рита я изправи на крака и я изтика от стаята.

Двете тръгнаха по коридора. Малко преди да стигнат отворената врата на банята, срещу тях се зададе един от терористите, забързан към стаята за изтезания. Носеше своя МР-40, насочен за стрелба, и изглеждаше леко задъхан.

— Хайде — смушка я Рита. — Стига си зяпала! — и я бутна навътре в банята. — Имаш две минути.

Хедър отиде до тоалетната чиния, вдигна полата си и седна. От стаята за изтезания се дочу раздвижване — висок говор, прещракване на спусъци на оръжие. Шумът нарастваше. Към нея се приближаваха тичащи стъпки.

— Рита! — разнесе се гласът на Ел-Калаам. — Ела бързо! — той надникна от прага. В рамката на вратата на банята лицето му изглеждаше огромно. Не погледна към Хедър.

— Какво има?

— В храсталаците отзад някой идиот е открил огън — Ел-Калаам излезе в коридора. — Тръгвай!

— Но… — Рита посочи с глава към Хедър.

— Няма страшно — Феси се приближи до нея толкова близо, че тя подскочи. — Аз ще се погрижа за нея — и се изхили.

— Не се и съмнявам — язвително рече Рита. — Ясно ми е как ще…

— Рита! — прогърмя отново гласът на Ел-Калаам.

— Прави с нея каквото искаш — продължи Рита, подминавайки Феси на прага, — само я запази невредима. Може и да ни потрябва.

Тя се затича по коридора след Ел-Калаам.

Феси влезе в банята. Не беше престанал да се хили. Очите му бяха вперени в чатала на Хедър под полата.

— Какво става там? — попита Хедър.

— Ла, ла, ла — гласът на Феси беше пресипнал. — Какво имаме тук?

Дулото на пистолета му се насочи към подгъва на полата й и се пъхна отдолу. Очите на Феси бяха светнали. Той извади език и облиза устните си.

Хедър не продумваше. Дулото на АКМ се загуби под роклята и запълзя нагоре.

— Кой е с Рейчъл?

Очите на Феси пламнаха гневно.

— Тук аз задавам въпросите и аз получавам отговорите.

Хедър го оглеждаше внимателно. Очите на Феси се разшириха, той пристъпи крачка към нея. Отново извади език и навлажни устни.

— Май ти хареса каквото направи той на Рейчъл — рече тихо Хедър. — И ти се иска да направиш същото и с мен, нали?

Феси беше много близо до нея. Хедър се изправи. Мъжът отстрани автомата и го остави на пода. Извади от кобура автоматичен пистолет и свали предпазителя. Протегна лявата си ръка към Хедър и я пъхна под полата й. Дулото на 45-калибровия пистолет се вдигна нагоре и застина в слепоочието й.

— Не ми давай идеи — прошепна Феси.

Устните му се плъзнаха по бузата надолу към устата на жената. Тя извърна лице. Ръката на Феси опипваше тялото й и Хедър прехапа устна, за да не изкрещи. Ръцете й бавно се вдигнаха и обгърнаха раменете на мъжа. Устните му се притиснаха в нейните. Тя отвори своите. Двамата дълго се целуваха. От коридора се чуваха тичащи нозе в ботуши, дрезгави подвиквания.

Хедър спусна ръце надолу по тялото на Феси. Той изпъшка леко. Клепките му затрепкаха, ръката му охлаби пистолета.

Хедър сви дясната си ръка в юмрук и го заби в слабините на Феси. Дребният мъж нададе вик и се преви на две. Пистолетът гръмна, отскачайки в ръката му. Лицето на Феси побледня. Коленете му се огънаха. Хедър грабна оръжието от ръката му, ала той успя да го избие. Пистолетът отлетя в другия край на облицованата с плочки баня.

Феси се изправяше и протегна ръка да хване Хедър. Устните му шепнеха ругатни. Хедър се пресегна през него и сграбчи автоматичния АКМ, вдигна го и заби приклада в основата на врата му. Мъжът изпусна въздишка и се строполи на пода.

Хедър внимателно го прескочи и тръгна към отворената врата на банята. Крясъците и подвикванията ехтяха още по-гръмко. Извън вилата се чуваха гърмежи от огнестрелно оръжие. Тя подаде глава в коридора. В гостната цареше хаос; терористи тичаха към входната врата. Не видя нито един от заложниците. Чу познатия глас на Ел-Калаам да дава заповеди.

Хедър излезе в коридора и се упъти към стаята за изтезания. Вървеше плътно покрай стената, пръстът й беше на спусъка на автомата. Държеше под око полуотворената врата на отдалечената стая. С всяка крачка стаята се приближаваше все повече и повече. Лъч силна светлина отвътре чертаеше по пода на коридора и се пречупваше косо върху отсрещната стена.

Точно пред вратата Хедър спря и се ослуша. Ала шумовете в останалата част от вилата не й позволяваха да чуе нищо отвътре. За миг тя затвори очи. Пое дълбоко дъх. Когато отново отвори очи, погледът й се закова върху лъча светлина на стената. Тя започна да брои наум, мърдайки беззвучно устни. На „три“ се втурна напред и блъсна вратата с лявото си рамо. Влезе приведена, прикладът на автомата бе плътно притиснат в кокала на ханша й. Завъртя лека дъга с цевта на оръжието. Погледът й падна върху вързаната за стола Рейчъл. Видя сенки, но нито една жива душа.

— Рейчъл!

От сенките долетя изстрел и Хедър подскочи, падна на пода и се претърколи на една страна. Мигом забълваха куршуми, забиващи се в дървения под. Парчета мазилка отскачаха покрай рамото й. Тя вдигна автомата и стреля в тъмнината — един, два, три изстрела.

Разнесе се силен вик и Хедър видя нечие теме. От сянката, олюлявайки се, изскочи тяло и се строполи на пода под ярката светлина на голата крушка. Това беше Малагес. Кръв се стичаше и проблясваше.

Феси вървеше с несигурна походка по коридора, стиснал; в ръка 45-калибровия си пистолет.

Хедър се бе надвесила над Малагес.

Феси напредваше по коридора. Едната му ръка беше между краката му. От време на време залиташе и опираше гръб о стената.

Хедър се обърна към Рейчъл.

— Добре ли си?

Обляна в сълзи, Рейчъл кимна и Хедър тръгна към нея.

На вратата на стаята се появи Феси — плуваше в пот и скърцаше със зъби. Вдигна пистолета си и се прицели в гърба на Хедър.

— Пази се! — извика Рейчъл.

Хедър се обръщаше в момента, в който 45-калибровото оръжие гръмна. Куршумът мина покрай лявото й рамо и се заби в стената. Хедър се свлече на колене. Феси се ухили и наведе пистолета, за да стреля отново.

Хедър натисна спусъка на АКМ. Автоматът подскачаше в ръката й, докато бълваше куршумите. Тялото на Феси отскочи назад и се залепи гърбом за стената. Кръв оплиска всички. Мъжът падна с разперени ръце и крака.

Хедър отново натисна спусъка, ала автоматът засече. Тя го хвърли с отвращение и грабна 45-калибровия пистолет от ръката на Феси. Върна се при Рейчъл и започна да я отвързва.

— Нападението започна — прошепна момичето, стана и хвана Хедър за ръката. — Нали ти казах, татко няма да ни изостави.

Хедър огледа сплесканата с кръв стая.

— Хайде да вървим.

Двете излязоха по коридора. Веднага се натъкнаха на един от терористите. Мъжът вдигна автоматичния си пистолет. Хедър го простреля в гърдите. Той залитна назад с разперени ръце, провеси глава и се стовари на пода.

Хедър поведе Рейчъл по коридора. Срещу банята имаше затворена врата. Хедър натисна бравата и надникна в стаята. Това беше спалня и вътре нямаше никого. Тя набута Рейчъл в стаята, влезе след нея, затвори вратата и щракна ключа. И тук, както и в стаята за изтезания, прозорецът беше закрит с изправеното на едната си страна легло.

— Предполагам, че ще можеш да ми помогнеш да освободим прозореца.

Рейчъл кимна. Двете се напънаха да изместват огромното легло с балдахин от стената. То беше тежко и от тях започна да се лее пот. Зад заключената врата гърмежите от стрелбата станаха по-силни и по-отчетливи.

Изведнъж, много отблизо се чуха силни гласове. Леглото подаде малко. По вратата забиха юмруци. Леглото отново се отмести.

— Давай! — извика Хедър. — Хайде, бутай!

Рейчъл опря рамо от другата страна на леглото.

Зад вратата изстрелите не стихваха; куршумите изсвистяха в стаята. Хедър и Рейчъл се наведоха и продължиха да бутат. Леглото се измести от прозореца и откри тясна пролука. Хедър се изправи.

— Достатъчно — рече тя. — Тръгвай. Има достатъчно място да се провреш.

— Но ти няма да можеш — отвърна Рейчъл и продължи да бута. Сега тя подкани Хедър: — Давай!

Изстрелите отново започнаха и двете клекнаха зад леглото. Хедър се пресегна и придърпа Рейчъл към себе си.

— Тръгвай вече! — извика тя. — Няма време!

— Не — възрази Рейчъл. — Няма да те изоставя — по лицето й се изписа решителност. — Хайде, давай, още малко трябва да се измести и ще стане — тя отново опря рамо в леглото; челото й се сбърчи от напрягане.

Хедър не отместваше поглед от нея. Нови изстрели прогърмяха и тя мигом се напъна да бута. Леглото застърга по пода. Със следващата масирана стрелба бравата на вратата се пръсна.

— Бягай, Рейчъл! — изпищя Хедър.

Вратата се отвори с взлом.

Рейчъл пролази зад леглото, повдигна широкия прозорец и скочи на перваза.

— Хедър! — извика тя и протегна ръка към нея.

— Бягай! — подкани я Хедър. В гласа й прозвуча отчаяние. Тя се обърна към вратата. — Идвам.

Рейчъл скочи през прозореца в момента, в който Хедър зърна дулото на 45-калибров пистолет. На вратата се появи фигура. Хедър чу нов изстрел. Парче плат отхвръкна в близост до нея. Куршуми засвистяха отново. Тя натисна спусъка към приближаващата се фигура.

Разнесе се вик, но фигурата продължи да напредва. Това беше Рита. Тя нададе нов вик. Хедър видя как устните й се разтеглиха и откриха белотата на зъбите й. Видя и размазаното тъмночервено петно. От едната страна на главата й.

Хедър се обърна и се сви зад леглото, после се закатери към перваза на прозореца и насмалко да изпусне пистолета си. В този миг две ръце — ръцете на Рейчъл — се протегнаха на помощ.

Тя беше вече на перваза, когато иззад леглото мерна дулото на автоматичния МР-40.

— Скачай! — проплака Рейчъл. — Моля те.

Иззад леглото се показа лицето на Рита. Косата й бе изпръскана с червено. Дулото на автоматичния пистолет се целеше в Хедър.

Хедър стреля отново и главата на Рита се отметна настрани. Цевта на оръжието й се вдигна във въздуха и обсипа тавана с куршуми.

Хедър се обърна и скочи от перваза навън. Двете с Рейчъл тръгнаха покрай външната стена на къщата. Престрелката около тях продължаваше. От време на време притичваше някоя фигура.

Хедър дръпна Рейчъл да вървят по-бързо. Тъкмо стигнаха първите храсти от жив плет и вълна от изстрели ги принуди да се проснат по корем. Останаха в това положение известно време, дишайки тежко.

Наоколо се виждаха локви кръв и не един труп. Разпознаха и щурмовия отряд, съставен от израелски десантчици и американски морски пехотинци. С първия щурм те бяха обградили вилата и бяха на път да влязат вътре; за това свидетелстваше стрелбата.

Около пет-шест десантчика бяха залегнали около входната врата. Висок, широкоплещест израелец с орлов нос им даваше заповеди. След една негова команда войниците се втурнаха вътре. Рейчъл беше погълната от хода на щурма. Нещо привлече вниманието на Хедър.

Непосредствено зад перваза на отворения прозорец, през който тя и Рейчъл бяха избягали, се боричкаха двама мъже. Хедър се загледа натам.

Биеха се Ел-Калаам и един израелски войник. Ръката на Ел-Калаам се отскубна от хватката на другия. Пръстите на терориста се впиха във врата на израелеца. Мъжът изкриви лице от болка, но продължи да се бие. Заби коляно в слабините на Ел-Калаам. Брадатият на свой ред описа дъга с протегнат показалец към лицето на противника си. Войникът изрева и подскочи, когато пръстът на Ел-Калаам се вряза в очната му ябълка.

Ел-Калаам го удари още веднъж и се освободи от него. Той посегна да хване цевта на автоматичния пистолет, но в този момент градушка от куршуми се посипа върху горния перваз на прозореца.

Брадатият се наведе и отново се опита да дръпне спусъка на автоматичния МР-40. Но изстрел нямаше и той скочи през прозореца. Куршумите го последваха.

Ел-Калаам тъкмо щеше да отскочи към храстите, когато иззад плета, където ничком се бяха прикрили двете с Рейчъл, се появи Хедър. Тя застана с разкрачени крака, хванала здраво с двете ръце пистолета.

— Не мърдай от мястото си! — извика тя.

Ел-Калаам се извърна. Разпозна Хедър и прихна да се смее.

— О! — възкликна той. — Това си била ти! Мислех, че не си оживяла в това сражение. Пратих Рита да ти види сметката.

— Рита я убих.

Усмивката изчезна от лицето му.

— Малагес и Феси също.

— Не е възможно — сбърчи чело мъжът. — Не е възможно да си ти. Ловджийка на зайци. Та ти не знаеш кога да натиснеш спусъка — той поклати глава. — Изобщо не ме плашиш. Сега си тръгвам. Друг ден ще продължим битката.

— Ако мръднеш, ще те убия.

— Какво? — разпери ръце той. — Ще стреляш по беззащитен човек?

— Съвсем не си беззащитен, Ел-Калаам. Ти си много опасен. Прекалено опасен, за да продължаваш да живееш. Веднъж ми каза, че аз съм убивала безчувствено, а ти не — Хедър поклати глава. — Но много грешеше. Точно ти убиваш безчувствено. Не може да има извинение…

— Свобода! — извика Ел-Калаам.

— Използваш думата „свобода“ само да оправдаеш постъпките си. Тя няма друго значение за теб. Такава е и ролята, която си й отредил. Нищо повече. Ти до такава степен изкривяваш същността на живота, че никой не може да я разпознае — докато говореше, Хедър се приближаваше към него. — Ти хвана цивилизацията за гушата и й ядеш главата.

По лицето на Ел-Калаам отново се появи усмивка.

— Думи! — рече той. — Само думи. Те нямат никакво значение за мен — вдигна ръка. — Сбогом! — и тръгна да си върви.

Хедър натисна спусъка на 45-калибровия пистолет. Той гръмна в ръцете й; цевта подскочи нагоре. През облака дим тя видя как Ел-Калаам политна назад към стената на къщата. Направи крачка, препъна се и падна на едно коляно. Притисна ръка към гърдите си. През свитите му пръсти потече кръв. Широко отворените му очи гледаха изумено. По лицето му се изписа почуда. Наблюдаваше приближаването на Хедър към него.

— Аз не… — заговори той. — Аз не…

Кръв шурна от носа и устата му и го задави. Мъжът се закашля, свлече се надолу по стената. Главата му се килна назад. Безвзорният му поглед се отправи към яркото синьо небе.

Хедър застана до него, цевта на пистолета й бе насочена към главата му. Рейчъл излезе от скривалището си и се затича към Хедър. Доближи я и зарови лице в корема й. После я хвана за ръцете и двете преплетоха пръсти.

Израелският командир с орловия нос показа глава през широкия прозорец. Доста време той наблюдаваше сцената в безмълвна почуда. После се отдръпна от прозореца и отвътре се чу как започна да дава една след друга бързи заповеди.

След малко десетина израелски войници се струпаха край стената на вилата. Командирът отново се появи на прозореца и скочи на земята.

— Добре ли сте? — погледна и двете. — Всичко свърши.

Войниците се приближиха и наобиколиха Ел-Калаам.

Вцепененият поглед в очите на Хедър се стопи и тя го премести от тялото на Ел-Калаам към командира с орловия нос. Един от войниците подритна трупа и изруга.

Хедър пусна оръжието си на тревата. Наведе се, вдигна Рейчъл на ръце, обърна гръб на цялата суматоха и бързо се отдалечи с момичето към живия плет.

[1] Преводът е на Лазар Голдман и Стефан Гечев, издание на „Народна младеж“, София, 1965 г. — Б.пр. ↑

Единайсета глава

И постепенно се затъмни до черно.

Но ръкоплясканията вече се надигаха и гръмнаха до ураганна буря, когато червените надписи запълзяха по екрана. Публиката започна да става. Първо някъде от средата на огромния, претъпкан салон, после по един отвсякъде, докато накрая всички бяха на крака и ръкопляскаха неудържимо. От тук от там се разнасяха и ясни, пронизителни подсвирквания. Салонът се тресеше.

Времето, както бе предвидил Рубънс, беше седмицата преди Коледа. Мариън бе предоставил филма навреме и „Хедър Дюел“ щеше да се прожектира тук, в „Зигфелд“ на 54-та улица западно от Шесто Авеню в Ню Йорк в продължение на една седмица с предварително запазени места.

Това беше прожекцията за отбраната публика на Ню Йорк и за националната преса. Рубънс беше уредил „Туентиът“ да изпрати със самолет подбран екип от най-влиятелните критици и журналисти на Ню Йорк, които да присъстват на прожекцията и на приема след това. Но предвидливо бе задържал за себе си сто билета. Висшата администрация на студиото напразно настояваше да ги вземе, за да ги раздаде на подчинените си, които обаче никога не идваха — предпочитаха да ги дават на секретарките си. Беше уредил също Берил да пристигне две седмици по-рано, за да подготви местна реклама по трите най-известни радиостанции, като им раздаде и билети.

Сега той събираше плодовете. Една публика от индустриалци е неотзивчива — това е общоизвестно, ала Рубънс беше заложил на инстинктите на зрителите. Нещо, което се считаше като ужасно рисковано хвърляне на зара, защото всеки знаеше каква е целта му. Той, Мариън и Берил бяха имали разговор точно по този въпрос още преди около месец. След като изслушал замисъла на Рубънс, Мариън отначало се възпротивил. Но пък от друга страна той е най-вътре в сценария и, както убедително изтъкна Рубънс, затова не може да погледне обективно на ситуацията.

Накрая Мариън с неохота отстъпил.

— Оставям проклетия си живот в ръцете ти — рекъл той и станал да си върви. — Сега знам как се е чувствала Мария-Антоанета на път за гилотината.

Рубънс потупал Мариън по гърба, прегърнал го.

— Така ли ни възприемаш, приятел? Като революционен съвет? И то след това великолепно постижение, което направи? Боже мой, човече, ти ще… ние всички ще превърнем този филм в най-голямата златна мина на всички времена! — Рубънс стиснал Мариън за рамото. — Имай вяра в мен. Още не сме допуснали да се проваляме един друг, нали? И няма да го допуснем. Давам ти дума.

Сега, докато слушаше залпа от бурни ръкопляскания на публиката, Даяна си мислеше, че до този момент Мариън не е бил напълно убеден. Колебаещ се — да. И то дотолкова, че да даде съгласието си на Рубънс. Но Даяна беше сигурна, че до тази вечер в сърцето на Мариън са кипели съмнения, разяждали са го. В края на краищата това е Америка — неговото огромно изпитание. Ако се окажеше провал… Тази вечер лицето му се разливаше в усмивки.

Даяна беше застанала между двамата — Мариън и Рубънс. И сякаш чувстваше присъствието им само чрез някаква призрачна нишка, като че ли се намираше в къща на духове и се ръкуваше с призраци. Единственото действително нещо за нея беше този водопад от шумове, който се лееше проглушително в кинотеатъра и не спираше да ехти, докато тя слизаше от сцената и, тръгвайки по дългата пътека между редовете, се обърна да ги погледне.

Чу да се извиква името й и извърна глава. Но то не бе изречено от една уста, нито от две или три. Стори й се, че цялото множество я викаше по име и в този обединен повик името й, тъй познато през целия й живот, сега прие ново значение, нова форма и съдържание, придобивайки едва ли не плътност, която увисна във въздуха.

Тя оглеждаше очите им и съзираше в тях израз, който беше неповторим. По всички лица, облени от светлина или потънали в сянка, удължени или топчести, пъпчиви или изваяни, бе изписан един и същ израз, който ги уеднаквяваше в този момент, сякаш някакво знаме ги покриваше, сливаше ги в една цялост с едно съзнание, едно сърце, една мечта. И с вълнение, по-силно от всеки друг път, разбра, че тази мечта е самата тя.

Даяна вдигна високата яка на дългото си палто от канадски рис, което й бе купил Рубънс, събра устни и изпусна топъл дъх. Облачето, в което го превърна студеният въздух, увисна за момент пред лицето й, преди да се стопи в нощта.

Тук, в Ню Йорк наистина се чувстваше, че е Коледа. Гирлянди от светлини украсяваха Шесто Авеню, а на север бледите сухи клони на дърветата в Сентръл Парк наподобяваха призрачни метли, които яростно се опитваха да пометат тъмата или студа.

Нямаше памучни тениски и гуменки, които шестват по Сънсет през декември, нямаше открити спортни коли, нито сърфове, понесени към лагуната.

Тук декември означаваше зима и макар да нямаше сняг — а само кални остатъци, превърнати в сив и черен лед от движението — беше студено така, както бе запечатаното в спомените й. Таксита, светнали подканващите си лампи „свободно“, кръстосваха булеварда, а на ъгъла на 53–та улица един Дядо Коледа подрънкваше звънчето си, призовавайки за дарения за Армията на спасението или за някои други. Само няколко пресечки по-надолу, на Пето Авеню, „Сакс“ все още ще е отворен, за да посрещне празничната суетня, а „Сейнт Патрикс“ ще е тържествено осветен с прожектори.

Рубънс стоеше до нея на тротоара и търпеливо чакаше. Алекс отвори задната врата на лимузината. Малко преди това Мариън вече бе заел топлата плюшена задна седалка.

Рубънс обгърна с ръка Даяна.

— За какво мислиш?

Тя продължи да гледа към парка в дъното на Шесто Авеню.

— И да ти кажа, няма да ми повярваш.

— Ще повярвам на всичко, което ми кажеш — той потрепери и сложи ръкавиците си от чортова кожа.

— Ама че глупост изтърси. Не ти е присъщо.

Рубънс сви рамене.

— Но затова пък е самата истина. Ти си единственият човек в моя живот, който не ме е лъгал.

— Да, но може и да не съм ти казала цялата истина.

— Това — заговори той бавно — не е едно и също. Хайде… — и я притисна към себе си, сякаш имаше нужда от топлината й. — Кажи ми какво се върти в главата ти.

— Мислех си за този град…

— За този град ли? — изглеждаше изненадан. — Не разбирам.

— От близо пет години не съм се връщала тук, Рубънс. Страшно дълго време. А сега се чувствам, все едно че никога не съм го напускала. Аз съм пристрастена. И от тук черпя дозата си страст.

— Нищо не разбирам — повтори Рубънс.

— Би трябвало. И ти си от Ню Йорк. Би трябвало да разбираш какво означава този град.

— Град като град, Даяна. Построен, за да е от полза. Нито обичам Ню Йорк, нито го мразя. Идвам тук, когато трябва да свърша работа. Напуснах го преди години, защото Лос Анджелис е мястото на филмовия бизнес. И се радвам, че съм там. Харесва ми слънцето, климата. Не можех да свикна да играя тенис на закрито или да живея на двайсет и петия етаж на небето, както и да пътувам с влака от Острова[1] до Лонг Айлънд. Достатъчно често идвам тук.

— И какво виждаш тук, Рубънс? Само бетон и стъкло ли?

— Да — отвърна той все още със сбърчени вежди. — Само това. И нищо друго. Отивам там, където трябва, без да се отбивам никъде другаде, докато трае престоят ми.

Даяна измърмори нещо, но толкова тихо, че той не беше сигурен какво чу. Прозвуча му като „жалко“.

После тя се наведе и се качи в лимузината. Рубънс почти веднага я последва.

Алекс мина пред колата и седна зад волана. Потеглиха.

— Не ми се иска все още да отиваме на приема — рече Даяна. — Много е рано.

— Берил е уредила телевизионното интервю за „Новини от очевидци“ — изтъкна Рубънс.

— Знам. Чудесно. Четири пъти ми го повтори, преди да тръгне за приема.

— Защото е имала много затруднения.

— Ще почакат — хвърли му бърз поглед Даяна. — Нали?

Рубънс погледна Мариън с крайчеца на окото.

— Не мога да си представя, че ще си тръгнат.

— Разбира се — каза Даяна. — Берил ще ги задържи. Нали и се плаща за това?

— Къде искаш да ни закара Алекс? — попита тихо Рубънс.

— Не знам. Може би в парка? Ти също обичаш парка.

Алекс зави наляво по Шесто Авеню, мина през южната част на Сентръл Парк и навлезе в студената съскаща тъмнина. Нощният блясък на града като че ли изчезна на километри, а не само на няколко преки.

Сред тишината на лимузината се разнесе гласът на Даяна:

— Сигурно си мислиш, че това е вълнуващо събитие, нали? И че е много изгодно за мен.

Тя беше облегнала глава назад и бялата светлина на лампите хвърляше сребристи отблясъци върху профила й, докато лимузината ги отминаваше, после тръгваше срещу тях и бързо ги оставяше зад гърба си. В тези кратки озарения, наподобяващи малки силни прожектори, очите на Даяна заблестяваха като аметисти — дълбоки, чисти и съвсем безплътни.

— Намали — прошепна тя, загледана през прозореца. — Карай бавно, Алекс.

Телохранителят бавно взе завоя и пред тях се откри „Тавърн он дъ Грийн“ — малките светлинки по дърветата, ограждащи заведението, висяха като пресукани златни нишки.

— Като малка — продължи Даяна, — когато ме обземаше тъга, отивах в Планетариума и наблюдавах появата на звездите. Денят преминаваше в нощ, но преди това, в здрача, силуетите на града се очертаваха върху целия купол. После падаше нощта. И оставаха само звездите.

Наред с това Даяна си спомни за едно друго време, но им разказваше този спомен, защото нямаше да издържи да им говори за другия.

— Нищо подобно не мисля — каза Рубънс, сякаш не бе изминало никакво време от въпроса на Даяна.

— Като някой от онези стари филми, разпаднал се целият в огъня. Пламъкът свива всяко парче от лентата, докато го превърне в пепел, която литва и от най-малкия полъх на вятъра — тя обърна лице към Рубънс и му се усмихна с призрачна усмивка. — Така става с всички нас, Рубънс, нали? — този път лицето й грейна в усмивка. — Всъщност, знаеш ли, всичко е една измишльотина, фантазирана от някой посредствен сценарист в Холивуд, полупиян от това, че пише по дузина сценарии на година — Даяна събра устни. — Сега това няма значение — ала разтуптяното й сърце подсказваше противното.

— Ние затова минаваме от един сценарий на друг, без да се замисляме — вметна Мариън.

Даяна мушна ръце между дланите му и го целуна по бузата.

— Виждаш ли го какъв е, Рубънс? Толкова е сладък на фона на всички тия бръщолевения. И толкова е интелигентен.

— О, да. Гений, няма що! — въздъхна Мариън. — Но ти не схвана смисъла на думите ми. Изглежда ние все някак пропускаме човешкия фактор, един елемент, който трябва да ръководи цялата дейност. Но явно, че не се научаваме как да се справим с излишната слава. Започваме да се отдалечаваме от повечето хора и това само ни кара да се чувстваме по-надменни. То се подхранва от само себе си, нали разбирате? Всички ние в сърцата си сме едни злобни бебета — все се бунтуваме, все отстояваме независимост, каквато като деца не сме имали — Мариън хвърли поглед към двамата, странно изражение се четеше по лицето му. — Психиатрично празнословие, не мислите ли? — но очевидно той не мислеше така. — Затова всички сме такива копелета накрая… както хубавичко ми натякваше бившата ми жена. Ама нали и тя не беше по-различна, та най подир престана — той се разсмя. — В известен смисъл това дори е забавно. Аз съм такъв проклет ленивец вкъщи. Но в работата това не върви. Театърът въодушевява извънредно много — абсолютно нищо не може да се сравни с изпълнението на живо. След време обаче той става изключително самообслужващ по някакъв начин. Той е много здраво изплетен, много структурен, разбирате ли? И много изолиран. Започна да става прекалено удобен, нещо като ниша и аз взех да откривам в себе си леност, която презирах. Открих също, че вече не работя с пълна газ, макар доста дълго да се заблуждавах, че всичко е наред. За мен филмовият свят винаги е бил нещо като гигантска цялост, която, само поради размера си, е плашеща — той изсумтя. — И идването и Холивуд в противовес на Ню Йорк беше още едно сътресение. Израснах в тъмнината на театъра, наблюдавайки измислени мъки. Да отида да работя там беше равносилно да изкача планината Олимп.

— Предполагам, че сега — каза Рубънс — ще ни кажеш, че копнееш да се върнеш в ония пасторални дни, когато си бил директор на театър и си печелил, колко, по сто лири на седмица. Добра, почтена работа — гласът на Рубънс тежеше от сарказъм. — Хм, връщане на сушата, приятелю, нали това е? Да окъпеш още веднъж ръце в светлините на рампата.

— Господи, не! — засмя се Мариън. — Вече не бих се върнал и за тонове китайски чай или, за да бъда по-съвременен, за всички въглища в Нюкасъл — той поклати глава. — Не, мисля, че човек може да намери пасторалност само в детски книжки като „Вълшебникът от Оз“. Или, забележете, в книжки, писани от американец. Никакви такива като: „О, лельо Ем, никъде не е като вкъщи!“ от нашата „Алиса в страната на чудесата“ или като суровия протестантски морал там.

— Не, разбира се — засмя се и Рубънс. — Англичаните са прекалено склонни към този род праведност и тесногръдие.

— Адски си прав!

Даяна се измести напред в седалката, когато колата излезе от северната част на парка.

— Алекс — леко задъхана рече тя, — недей да завиваш още.

— Накъде да карам, госпожице Уитни? — той я гледаше в огледалцето за обратно виждане; очите му бяха тъмни и непроницаеми.

— Продължавай на север — отвърна Даяна, — мини покрай 116-та и после се върни по Пето Авеню.

— Какво си намислила? — заинтересува се Рубънс.

— Нищо — каза тя, без да обръща глава, само стисна здраво металния ръб на затворената отново стъклена преграда. — Все едно, че нищо не съм казала.

В колата за известно време настъпи мълчание, докато Алекс продължи напред, после зави на изток, намали и спря на светофар. Даяна оглеждаше чернокожите лица, минаващи покрай тях. Те й се сториха като от друг свят — отдалечен от нейния колкото Плутон от земята.

Светофарът светна зелено и те продължиха напред, после завиха надясно по Пето Авеню. Даяна я видя от разстояние повече от една пряка. Падаше й се отдясно, висока и далеч не толкова безлична като много от по-малките сгради наоколо. Тя все още излъчваше псевдоевропейска атмосфера с множеството си завъртулки, декоративни корнизи, сенки от надзъртащи водоливници и Даяна не забеляза нищо нередно, докато сградата почти не се изравни с тях. Тогава видя, че прозорците са заковани с дъски, входните врати изпочупени и отрупани с бирени кутии и шишета от вино. Метален лист, нашарен с черни аерозолни надписи: „МАРК 2 ОТИДЕ ПРИ ЗОМБИ С.“ беше закован върху цялото прозоречно пространство на фоайето. Нямаше нито едно стъкло, освен счупените и разпилени по тротоара. Докато отминаваха сградата, Даяна мерна някакъв надпис — черен шрифт върху бяло, който гласеше… Но той профуча толкова бързо, а цялото й внимание бе съсредоточено върху сградата. Тя опря чело в опакото на ръцете си и затвори очи. Рубънс и Мариън разговаряха тихо, за да не я безпокоят. Ръката на Рубънс галеше ли, галеше с кръгови движения гърба й като изоставена чайка.

— Можем вече да вървим, Алекс — гласът й отекна като странно ехо. — Да вървим към центъра, където е приемът — тя вдигна глава и седна назад в седалката. — Това не е достатъчно — заяви Даяна, както беше между двамата мъже.

Рубънс се обърна и я погледна.

— Кое не е достатъчно?

— Всичко това. Всичко, което се случи досега. Всичко, което тепърва ще се случи тази вечер.

Рубънс изглеждаше леко развеселен.

— Не искаш ли първо да изпробваш как е, преди да отсъждаш?

— Не. Вече го чувствам. Сега съм човекоядка, точно като всички останали. Всички пари и славата се подхранват от само себе си, вместо да свършат от само себе си. Но съвсем не е това. А аз наистина най-искрено мислех, че ще е така. Това е всичко, за което мога да мисля, без да се питам дали е добро или зло. Всякакво разграничение е вече напълно безсмислено.

Рубънс се обърна към Мариън.

— Случайно да разбра нещо?

— Остави я. Тя ще…

— За бога, нали не си изплакваш мъката — рече Рубънс.

— Не — Даяна силно заклати глава. — Съвсем не е това. Просто се опитвам да го разбера. Нищо друго.

Той се навъси.

— Добре тогава, не мисли повече, понеже друг начин няма. Опитваш се да интелектуализираш едно… недосегаемо чувство. Дошло е… улучило е. Остави го да отмине незабелязано — Рубънс отвори барчето и си наля водка с лед. — И просто бъди доволна, че това си ти.

„Уиндоус он дъ Уърлд“ се намираше на последния етаж на Световния търговски център. Сградата беше обърната предимно на север и прозорците откриваха просторна гледка към града, която беше величествена. Градът сякаш нямаше край — простираше се отвъд полезрението и дори замърсената Хъдсън, натрупала толкова гъста мътилка, че вече не можеше да замръзва напълно, като че ли тази вечер изобщо не беше пречка за метрополията да се разпростре до стръмните скали на Ню Джърси.

Ярките светлини на града се врязваха в черното небе, сякаш бяха необятни звезди, образуващи геометрична вселена, където заоблената мекота на човешката структура изглеждаше не на място.

Това, което ги посрещна, когато излязоха от скоростния асансьор на 107-мия етаж, беше стълпотворение от светлини и хора. Беше вече горещо и задимено и Берил, напълно спокойна и владееща се, въпреки закъснението им от цял час, веднага хвана Даяна за ръката и я поведе към една ниша, където екипът на „Новини от очевидци“ беше включил осветлението си. Бяха направили доста снимки на самия прием.

Заради Мариън театралните артисти от Бродуей никак не бяха малко. Те не присъстваха на прожекцията, но приемът започваше след падането на завесата на техните представления и те с нетърпение бяха чакали този момент, за да дойдат. Впрочем Рубънс бе изискал от студиото повторно отпечатване на билети, за да ги покани на специалната неделна вечерна прожекция, която беше уредил заради тях.

Спенглър дойде и я измъква от яркото осветление и блестящите микрофони. Той като че ли знаеше точно кога да го направи. Беше облечен с копринен костюм на сребристосиви сенчести райета, риза в седефен цвят и тъмносиня копринена връзка. Застана заедно с Даяна под огромен надпис, направен за филма — алени букви с тъмносини сенки.

Тази вечер усмивката не слизаше от лицето му. Нито веднъж не бе споменал името на Монти; не беше отишъл и на погребението му. Но беше пратил цветя с кратка бележка. Вдовицата на Монти я беше прочела, движейки беззвучно устни. После, отправяйки поглед право в Даяна, беше скъсала картичката на дребни парченца.

— Рубънс беше прав за рекламата — говореше й сега Спенглър, след като се отдалечиха от огромния плакат.

— Той почти винаги е прав — отвърна Даяна. — Много скоро сам ще се увериш.

— Да, да, знам. Вече съм го чувал.

— Но невинаги това, което чуваш, е истината.

— Всеки рано или късно се срутва.

Тя се извърна и застана лице в лице с него.

— Държа да ми дадеш по-ясно обяснение на тази забележка.

Спенглър вдигна ръце с дланите нагоре и лъчезарната му усмивка озари всичко наоколо.

— Ей, я стига. Не знаех, че толкова лесно се впрягаш. Това беше най-обикновена забележка. Нищо повече — усмивката му стигна до ушите. — Знаеш ли, тази вечер е решаваща за теб. Не можеш да бъдеш прекалено предпазлива.

— В смисъл?

Той сви рамене, сякаш искаше да каже: „Не взимай нещата толкова на сериозно.“ Ала двайсет и четири каратовата му усмивка беше достатъчно доказателство за сериозността му.

— Ти го изкарваш нещо повече от човешко същество. Това може да стане опасно. Такъв беше смисълът на думите ми. И той греши, както всички ние. Ти отдаваш цялата си вяра на едно място — и пак сви рамене.

— Знаеш ли — заговори тя многозначително, — мислех, че си забравил онзи случай.

Спенглър потри ръце една в друга.

— Не съм го забравил. Но това не значи, че съм се изплашил от Рубънс. Той не е толкова зъл.

Тогава и Даяна се засмя, вдигна ръка и го докосна по бузата.

— Нито пък ти — каза тя тихо и се отдалечи.

Приемът беше в разгара си и тя веднага бе увлечена от вихъра му. Сякаш някакъв гигантски юмрук и стисна и я понесе от човек на човек, от група на група, а всички те като че ли бяха надянали маски, минаваха като пред жури, което всеки момент щеше да се произнесе. Нищо нямаше значение, дори поздравленията.

— Ай, chica, колко си пораснала!

Тя се обърна и видя лице със златиста кожа, посипана с лунички. Косата все още червенееше и, странно, но беше много ниско подстригана по модата. Новото сега бяха мустаците, грижливо подрязани и тънки, които придаваха на подобната на цепка уста още по-злокобен израз. Бръчки, слизащи от края на носа към ъгълчетата на устните, прорязваха това необикновено лице, ситни резки шареха и външните ъгълчета на очите. В очите обаче нямаше никаква промяна — бледосини и безизразни като камъчета под вода, те изглеждаха застинали в това лице, преливащо от чувства.

— Que linda muchacha![2] — каза Орелио и пое ръцете й в своите. Хватката му беше студена и твърда. Даяна почувства силата на специалиста, на професионалиста.

Окейшо се засмя на израза на лицето й.

— Боже мой, ти май не ме помниш!

Очите му така се втренчиха в нея, че когато лицето му се раздвижи и луничавите му плоскости уловиха пръските светлина, сипеща се отгоре, цветът им се отцеди от тях и Даяна потръпна от ужас — имаше чувството, че вижда две дупки, пробити в черепа, в които пулсира влажен мозък.

— Възможно ли е, linda? Наистина ли е възможно?

Мъжът отстъпи назад, без да пуска ръцете й. Беше облечен в жълтеникавокафяв камгарен костюм, очевидно правен по поръчка. Ризата му беше от бледожълта коприна, а връзката — тънка, на райета в жълтеникавокафяво и тъмна охра. В бутониерата си бе забучил жълт карамфил. През цялото време до него стоеше висока, слаба блондинка с тоалет от сатен в прасковен цвят, който откриваше издутите й гърди малко повече, за да бъде съвършено изискан. Жената държеше в ръцете си с дълги лакирани нокти наметка от лисица и червеникавокафява чанта от гущерова кожа.

— Кой знае — говореше Окейшо и прокара къс, дебел пръст по безукорно равните си мустаци; лицето му доби тъжен израз, — може би и времето е изиграло роля. Преди колко години беше — щракна той с пръсти — чакай да помисля… дванайсет. Нали така? Да, да, много добре помня. Дванайсет години. Запознахме се в един забутан извън центъра ресторант. Не си ли спомняш, chica? Тогава беше толкова млада. И беше с някого. Чакай да се сетя как му беше името. Да ти кажа право — този път по лицето му се изписа раздразнение — за нищо на света не мога да си спомня името…

— Бейба.

— Да! — отново щракна с пръсти той. — Да, точно така! Е, значи си ме запомнила в крайна сметка — мъжът леко се поклони. — Много съм поласкан — изведнъж униние помрачи лицето му. — За жалост, така и не можахме да станем близки приятели с него, както ми се искаше — той вдигна показалец. — Но още тогава, linda, бях готов да твърдя, че си родена за големи неща. Да, сериозно. Ти имаше вродени качества. И не знам как да го кажа, особено на английски… Ако се бяхме сближили повече, ако бяхме прекарали повече време заедно… Така се радвам за теб! — мъжът взе ръцете й, поднесе ги към устните си и ги целуна. — Блестящо изпълнено, linda! Наистина!

— С какво се занимаваш сега? — почти се задави от думите си тя.

— Държа специализирана консултантска фирма — устните му се разтегнаха като в усмивка и дългите му жълтеникави зъби проблеснаха. — Имам един-единствен клиент, представи си — кметът на Ню Йорк — той отметна глава назад и се разсмя пискливо като папагал. — Трябва да се отбиеш в офиса ми, докато си тук. Да, да. Много държа. Да видиш как работя. Аха! Сигурен съм, че ще бъдеш очарована, chica, казвам ти! Но ето че те викат вече. Предполагам, че важният бизнес е в ход. Хайде, тръгвай. Ще ти се обадя, преди да си тръгна — той й прати въздушна целувка. — Adios, linda — и поклати глава, след като Даяна се обърна и потъна в гъстата джунгла от потни тела.

— „Даяна Уитни излъчва от екрана магия, която в днешно време рядко се среща във филмите. Нейното изпълнение е изумителна смесица от загадъчност, чувственост, уязвимост и — съвсем не парадоксално — …“ Боже мой!

— Продължавай, де — подкани я Рубънс. — Какво още пише „Таймс“?

— Все от този род — отвърна Даяна, леко развълнувана. — Господи!

— Добре — засмя се Рубънс, — няма ли да прочетеш още нещо и за нас? Дори и Алекс е на нокти от нетърпение.

Тя вдигна поглед над списанието и видя тъмните като маслини очи на телохранителя в огледалцето за обратно виждане.

— Гледай в пътя, Алекс, ако обичаш. Сега не е време да се нахакаме в някого пред нас.

След това отново започна да чете:

— „Външно погледнато имаме един доста откровен разказ за политическо отвличане. Сама по себе си темата е навременна, но имайте предвид, че в същността си филмът не е приключенски екшън. На места веднага може да се направи асоциация е «Апокалипсис сега» на Франсис Копола например. Само че там, където господин Копола не е успял да оголи героичната фасада на войната, за да ни покаже нейните вътрешни механизми, Мариън Кларк, който е съавтор заедно с Мортън Дъглас на сценария на «Хедър Дюел», ни разкрива пласт по пласт работещата като часовник организация на тероризма, както и нейния плашещ облик. И все пак, без многоизмерната интерпретация на госпожица Уитни в главната роля, филмът едва ли би имал успех. Защото тя е един постоянен център, който трябва да издържи на водовъртежа от насилие. Ако тя не е убедителна, то, казано буквално, филм няма. И благодарение на нейното изпълнение, което приковава вниманието, филмът успява да постигне истинско величие…“

Даяна остави списанието да падне от скута и върху килимчето на лимузината. Облегна глава назад и загледа светлините на Манхатън, премигващи отстрани с ленив блясък, който постепенно добиваше форма на златна статуетка с непорочни, сключени ръце. Тя оживя зад клепките й. Скоро, помисли си Даяна, ще оживее и пред тях.

Моника умираше. Страдаше от болест с много дълго име. Даяна чу върволица от думи, изречени на характерния медицински език, и нищо не разбра. Със същия успех докторът можеше да й говори и на марсиански. Любимият начин за изразяване на всички доктори, разсъждаваше тя. Те се чувстват далеч по-застраховани, когато никой не разбира какво казват; така възможности да бъдат съдени за професионална небрежност намалява.

Ала Даяна успя да разбере едно — майка и беше болна от нещо като рак, само че по-лошо. Какво ли може да е по-лошо от рак, питаше се тя. Болест без лек. Нямаше лек за болестта на Моника. Тя беше прогресивно дегенеративна.

— Разбрах, че не сте виждали майка си от няколко месеца — каза младият, гладко избръснат лекар. Имаше изкуствената усмивка на стюард в самолет и хлътнали като на ветеран от войната очи. Често въздишаше, когато мислеше, че никой не го наблюдава. — Вижте, не искам да се стреснете, когато я видите. — Двамата спряха пред затворената врата на болничната стая на Моника. — Тя е много променена, затова се подгответе и гледайте да не се плашите.

Докторът потупа Даяна по рамото и я остави пред вратата. Той успя да я изплаши по най-глупавия начин — дарба, която някои лекари притежаваха по рождение. Даяна чуваше стъпки, шепнещи гласове, скърцащо колело на количка, краткотрайно хлипане, тих, напевен говор на болничен прислужник. Но всичко това беше зад гърба й. Пред нея беше Моника, която умираше.

Даяна протегна ръка и докосна вратата. Бавно я побутна навътре. Стори й се прекалено тежка. Със затаен дъх влезе в стаята.

Моника лежеше на високото легло. В носа и в свивката на лакътя й бяха пъхнати тръби. По ръцете й се виждаха синини, оставени от инжекциите, с които я бяха дупчили. Тя изглеждаше заспала и в този покой приличаше вече на мъртва. По лицето й имаше нови бръчки. Сякаш нещо дърпаше плътта й отвътре.

Даяна се почувства принудена да се приближи до леглото и когато пристъпи напред, Моника отводи очи — като че ли бе усетила близостта на дъщеря си. — Значи така — тихо заговори тя, — блудната дъщеря се завърна.

Ръката й потръпна върху завивката — като ранена птица.

Даяна се сепна повече от израза на очите, отколкото от гласа на майка си. Защото, независимо от зловещите предупреждения на лекаря, очите й бяха останали същите — все тъй студени, подигравателни, гневни, каквито бяха, когато Моника беше с десет година по-млада. Ама че противен доктор, помисли си Даяна. Той вижда само външния вид. Нищо не е в състояние да промени това, което е Моника отвътре.

— Променила си се — продължи Моника. — Помогна ли ти доктор Гийст? — това не беше въпрос. Гледаше в празните си ръце върху тънкото одеяло. Потръпна. — Студено ми е — прошепна тя.

Даяна се доближи до леглото, разгъна допълнителното одеяло и го подпъхна под брадичката на майка си. Моника извади ръка и хвана китката на Даяна.

— Ако се чувстваш по-добре, ще имаш сърце да ми простиш — гласът й се усилваше и спадаше с ударите на пулса във вдлъбнатината на врата й. — Направих това, което мислех за редно.

— Ти ме измами, мамо.

Моника затвори очи и от клепките й потекоха сълзи.

— Ти никога нямаше да ме послушаш. Щеше да обърнеш гръб на истината.

— Истината е, че винаги се опитваше да ме държиш далеч от татко — отвътре част от нея изкрещя: „Как можеш да говориш за това сега?“ Но друга част, по-голяма, настояваше да го каже, преди да е станало късно.

Пръстите на Моника стиснаха китката й по-силно.

— Винаги си била толкова красива, непорочна и невинна. И баща ти… те виждаше такава. Погледът му беше толкова… особен. Никого не е гледал по този начин, дори и мен.

— Но той те обичаше. Как можеш да…

— Той обичаше жените, Даяна — очите й се отвориха, по-големи, по-блестящи от всякога върху това вехнещо лице. — Знаех го още преди да се оженим, но се надявах, че когато ми стане съпруг, ще престане. Но не престана.

— Мамо!

Даяна опита да се отдръпне, ала Моника я стисна още по-здраво. Надигна глава от възглавницата и продължи:

— Вече си достатъчно голяма, за да слушаш такива неща. Ти искаше да ги научиш… Сега трябва да ги научиш.

Главата й отново се отпусна назад и за миг очите й се затвориха. Като че ли дишането я затрудняваше.

— Баща ти не можеше или не искаше да престане. Предполагам, че ме е обичал — по негов си начин. Не искаше да ме напусне. Но аз непрекъснато подозирах, че го прави заради теб. Знаех, че няма да понесе да се раздели с теб, затова си взимаше нещата… и в свободното време продължаваше флиртовете си — Моника стисна очи. Плачеше. — О, боже, помогни ми — Даяна помисли, че нещо я заболя и тъкмо щеше да позвъни на сестрата, когато майка й продължи: — Започнах да негодувам срещу теб, да. Ти беше единствената ми връзка с него. Аз не можех да го задържа, а ти можеше…

— Но, мамо…

— Мълчи, докато не свърша, Даяна. Нямах сили да се боря с теб — пръстите й се раздвижиха и се вплетоха в Даянините. — Знам, че аз те пропъдих от къщи. Знам какво направих с теб. Бях опиянена от свободата, която ми донесе смъртта на баща ти — тя се усмихна леко. — Знам, че ме смяташ за коравосърдечна, но опитай се да погледнеш от моята гледна точка. Опитай се да разбереш как той се е държал с мен, какво аз направих на себе си. Да, аз исках да се махнеш от вкъщи, но… — от очите й отново бликнаха сълзи — още щом напусна, започнах да проумявам какво съм сторила… и колко много всъщност те обичам. Никога не можах… разбираш ли, струва ми се, че проблемът е в това, че аз никога не можах да те възприема като отделна личност. Дотогава ти беше обект, който крепеше брака, ми, моста между баща ти и мен. После, когато се върна, прочетох в очите ти, че това е последният път, в който те виждам. Бог знае къде си била, с кого си била. Изплаших се за теб. Ти ту ходеше на училище, ту бягаше и оттам ме посъветваха да ида да разговарям с доктор Гийст. Мислех, че ме съветват правилно. Нали са отговорни лица… — Моника изведнъж млъкна и прехапа устни. Притегли Даяна по-близо до себе си. — Беше ли ужасно, скъпа? Кажи ми истината. Моля те.

— Не — излъга Даяна. — Не много.

Очите на Моника се избистриха и тя отново се усмихна.

— Това е добре — прошепна тя. — Сега ми стана по-леко. Опасявах се, че… — погледът й се закова в очите на дъщеря й. — Впрочем продължавам да се опасявам и досега.

Даяна се наведе и целуна майка си по устата.

— Веднъж татко сподели, че много те обича.

Очите на Моника се отвориха широко.

— Така ли? Кога?

И Даяна й разказа за риболовната им разходка по Лонг Понд, за времето, за красивия изглед, за звуците и уханията, за опънатото влакно на въдицата, за усещането на подскачащия прът, когато рибата захапе за въдицата при тегленето й от водата.

— И какво ти каза? — поиска да узнае Моника.

— Каза — продължи Даяна — следното: „Да знаеш, че много обичам майка ти.“

Моника изглежда заспа.

— Мамо, мамо? — и Даяна натисна звънеца.

Той звънеше, звънеше, звънеше. Даяна подскочи в леглото, сърцето й лудо биеше. Тя изтри потта от челото си и се обърна да погледне Рубънс. Той лежеше до нея и спеше.

Телефонът продължаваше да звъни. Даяна погледна часовника до леглото. Светещите цифри тъкмо се изместиха на 4:12. Сутринта ли?

Тя посегна механично към телефона.

— Ъ-ъ-ъ-ъ…

— Какво?

— Хъ. Даян…?

Тя потри очи.

— Крис?

— Ъ-ъ-ъ…

— Крис, ти ли си?

— Даян, Даян, Даян… — гласът беше пресипнал, неясен.

— Крис, по дяволите, къде си?

— Хмм-ъ-ъ-мм…

— За Бога, Крис…

— … ю Йорк…

— Какво? Не те… Ню Йорк ли каза? Тук ли си? Крис!

— Да, да, да.

— Трябваше да дойдеш на приема — и по интуиция. — Тук ли сте?

— Хък-хък-хък — това прозвуча почти като смях. Почти. — Сам, Даян. Съвсем сам.

— И какво, по дяволите, правиш тук? Крис, добре ли си?

— Крия се, Даян. Тук съм инког… — явно не беше в състояние да произнесе думата докрай. Даяна чуваше само дишането му — глухо и неравномерно.

— Крис, кажи ми къде се намираш.

— Ъх-ъх-ъх…

— Крис!

В този момент Рубънс се обърна и се размърда, като че се събуждаше. Даяна стана от леглото и се отдалечи, доколкото позволяваше телефонният кабел, застана с гръб към леглото и сви длан върху мембраната на слушалката.

— Кажи ми къде се намираш. Ще дойда веднага — смразяващ ужас започна да я изпълва, сякаш призрачни пръсти погалиха гърба й.

— отел…

— Кой хотел? — с всеки следващ миг страхът й се увеличаваше. Какво ли се е случило? — Кой хотел, Крис? „Карлайл“? „Питър“? — тя изброи любимите му хотели.

— Хък-хък-хък — отново този звук, наподобяващ смях, но смразяваш, до кости. Успя да назове хотела: — „Ренсълаер“.

— Кой? — почти извика Даяна. — Не знам къде… — ала той беше изчезнал като кълбо дим, размило се във въздуха.

Не си направи труда да извика отново името му. Вместо това прекоси стаята и постави слушалката на мястото й. Обу джинси, напъха ги във високи кожени ботуши, отгоре си сложи пуловер с висока яка. После коленичи до нощното шкафче и извади телефонния указател на Манхатън. Отвори на „Хотели“, прокара пръст по колонките, докато най-сетне откри името.

— О, боже! — възкликна тя под носа си.

Хотелът се намираше на 44-та улица, встрани от Бродуей. Само крачка делеше Крис от бедняшкия квартал. Той нямаше причина да минава оттам, камо ли да нощува. С тези мисли Даяна взе дамската си чанта и тихо излезе от стаята.

В четири и двайсет сутринта централните улици на Ню Йорк изглеждаха широки като булевардите на Мадрид. Градът бе толкова тих, че можеше да се чуе дори светването и угасването на неоновите рекламни табла. Театърът „Фриско“ на Бродуей продължаваше да рекламира двете си пиеси „Широко гърло“ и „Дяволът в госпожица Джоунс“. Оттатък улицата бе изникнала нова сграда е два киносалона близнаци, където се прожектираха предимно филми на испански език. Предната вечер бяха давали „El Brujo Maldito“[3] и „Que Verguenza“[4].

Докато препускаше по улиците, таксито се клатушкаше и раздрусваше по разбития асфалт. Огромни стълбове сиво-бяла пара излизаха със свистене от шахтите и припламваха, когато уловяха светлините на улицата и на театрите. Щом минеха през някой такъв облак, Даяна, макар и полузаспала, имаше чувството, че минават през някаква завеса, зад която щеше да се открие друг свят. Но едва когато слезе от таксито и стъпи на тротоара на 44-та улица, тя разбра какво всъщност търсеше: сивия блясък, „о, ти, кинетична мръсотия!“, хаотичния изгнанически живот на своята младост. Тя искаше, ужасно силно в този момент искаше да се увери, че всичко това е все още тук, че не е зарито в земята, не е заковано с дъски или нашарено с надписи като онази жилищна сграда с водоливниците в Харлем, чиято красива фасада скоро щеше да бъде подложена на унизителните удари на работника по събарянето. И все пак, не за младостта си копнееше тя. Защото това бяха години, към които никога не би се върнала.

Не искаше да става свидетел на никаква победа над изгнаническия свят. Неговото неосквернено съществуване беше уверение за нея; неоспоримото доказателство, че всичко, което бе научила тук, е валидно. Защото тук се коренеше нейната сила и тя беше по-реална от тази на „Червените бригади“, на „Черния септември“ или на „Баадер-Майнхоф“.

Даяна огледа хотел „Ренсълаер“. Фасадата му беше тъмна, неприветлива. С почернелия от сажди метален обков и арматурното стъкло приличаше повече на стар полицейски участък. Западната стена граничеше с магазин за пощенски марки, чийто вход бе защитен с желязна решетка и катинар, а на витрината беше изложен избелял от слънцето и напукан пластмасов класьор, притиснал тук-там по някоя марка. Източната стена бе залепена за порно театър, който наскоро бе предал богу дух. До малкия му навес имаше надпис от два реда; горният гласеше „ХХХ“, долният — „В ДВИЖЕНИЕ“.

Над въртящата се врата на „Ренсълаер“ висеше стара, масивна табела, която току проскърцваше на желязната си кука, сякаш беше на път да извърши последното си позорно падане.

Вляво от входа, на тротоара, имаше метална решетка, от която излизаше пара, наситена със сярна миризма от нюйоркската канализация. Върху това топло място лежеше мъж, който си бе постлал отдолу смачкана страница от вестник. Беше обут в панталони, доста къси за него и вързани в талията с канап. Нямаше чорапи, а обувките му — или поне това, което някога е било обувки — бяха целите в дупки. Спеше дълбоко, обгърнат от парата, с гръб към замърсената тухлена фасада на хотела; едната му ръка бе хванала здраво гърлото на празна бутилка „Дириш Роуз“.

Нощният вятър развяваше книжната му постеля и създаваше впечатление, че мъжът се носи във въздуха върху вълшебно килимче. Само че като се събуди, помисли си Даяна, няма да намери принцеса.

Тя се наведе към отворения прозорец, за да плати на шофьора. Той беше пуснал радиото. Някакъв глас критикуваше остро кмета за недостатъчното заплащане на полицията. Намесиха се още няколко разгневени гласове.

— Искате ли да ви почакам, госпожице Уитни? — попита шофьорът, млад човек с жълтеникава кожа, с брада и зачервени очи. — Точно сега работата е слаба. Имам си книга, така че няма проблем.

Даяна се усмихна леко, докато се отдалечаваше.

— Не се безпокойте — отвърна тя. — Не знам колко ще се забавя.

Мъжът загаси двигателя на автомобила.

— Това няма значение. По-добре аз, отколкото някой друг, нали? — той затвори почти до край прозореца и заби поглед в четивото си — оръфан екземпляр на „Магистърът Лъди“.

За какво да се притеснявам, рече си тя, докато влизаше през въртящата се врата в хотела. Нищо не се променя.

Фоайето имаше вид, сякаш боксьор тежка категория си бе уредил сметките с шампиона. Всичко беше изпочупено и разнебитено. Във въздуха се стелеше прах, който сякаш издухваха от едно място на друго, вместо да го почистят.

Даяна забърза към рецепцията. Нямаше никого. Вместо регистрационна книга върху плота лежеше малка шперплатова кутия с подредени по азбучен ред картончета. Тя прерови всичките, но никъде не откри „Кър“. Тогава се сети за името, което Крис използваше по турнета — всеки от групата си имаше псевдоним от съображения за сигурност. И го намери — Греъм Грийн. Псевдонимът безкрайно забавляваше Крис. Стая 454.

Тя постави картончето обратно на мястото му и прекоси фоайето. То миришеше на спарени потни чорапи. Стържещ асансьор най-сетне я изкачи на четвъртия етаж. Даяна хвърли бърз поглед наоколо и почти се затича по коридора. Стая 454 се намираше в дъното — едната от двете ъглови стаи. И през ум не и мина да почука — или че може би щеше да й трябва ключ, а направо посегна и завъртя топката на бравата. Вратата се отвори. Тя влезе и я затвори след себе си.

Беше тъмно като в рог, но въпреки това успя да се ориентира, че това е фоайе на двустаен апартамент. Пристъпи предпазливо напред, опипвайки с ръка стената. Чувстваше колко е олющена и неравна — като повърхността на луната. Тук някъде, разсъждаваше тя, трябва да има ключ за лампа. Напипа го чак в края на тясното фоайе и го щракна. Нищо. Тишина. Спря се неподвижна, сърцето й силно биеше.

Тъкмо щеше да извика името на Крис, когато усети силна миризма във въздуха. Започна да души като животно и разпозна сладникавия мирис на марихуана, силното, остро ухание на тамян — пачули[5] — и тежката миризма на пот. Стаи дъх. Това не бяха миризми, в резултат от претоварен работен ден или бурно сексуално преживяване — напротив, това бе зловоние, породено от състояние на болест или страх.

Даяна влезе в първата стая, напрягайки очи да прониже тъмнината. Долови звуци на китара, подрънкваща плачевно — обикновена, не електрическа китара — и си помисли: „Значи нищо му няма.“

После чу да се включват басите, синтезайзерът и барабаните и разбра, че това е запис. Прекоси бързо стаята и на прага на спалнята я посрещна богатият му тенор:

„Уморен съм от лъжи,

от бедрата, които се свиват

като корабни платна нощем.

Тъмни облаци се стелят

и обсебват безкрайното синьо небе…“

Мелодията извираше, ритъмът хипнотизираше.

— Крис?

„Уморен съм от въздишки.

Звуците на животни, нахлуващи в

съзнанието ми са истинска наслада

и откривам, че не искам повече да се боря за нищо.“

И тук неусетно се сля с хоровото изпълнение:

„Аз съм на прицел,

пойна птичка е на прицел

и очаквам да ме повали куршум.“

Последва кратък инструментален преход, соло на електрическа китара, после отново рефренът на хора и мелодията затихна върху тъмните криле на синтезатора.

— Крис? — извика отново Даяна и пристъпи навътре в спалнята, но почти веднага се препъна в скупчени на пода дрехи и падна. Изруга, докато ставаше. Високият силует до близката страна на леглото се оказа, че е лампа и тя я запали.

— О, Крис…

Стаята, дълга и тясна, изведнъж се освети и показа цялата си мизерия; беше от онзи тип помещения, които макар и нови, изглеждаха овехтели. Но тази надмина всички очаквания. Касетофонът лежеше върху надраскано бюро, закриващо наполовина олющено овално огледало зад него. На другата стена имаше един-единствен прозорец с опушено от сажди стъкло, който гледаше към пасаж, толкова тесен, че беше трудно човек да застане дори косо. Сляпата тухлена задна стена на съседна сграда, граничеща с него, вероятно и посред бял ден не пропускаше светлина.

Леглото, което изпълваше стаята, беше от тежко желязо и заковано за пода. Покривката му и горния чаршаф бяха омотани заедно и се спускаха към отметнато, отдавна протрито килимче. Беше невъзможно да се определи първоначалният му цвят.

През полуотворената врата на банята се чуваше клокочене на повредена канализация. Стори й се, че чу някакво раздвижване в дъното на това помещение, докъдето не стигаше светлината на лампата.

— Крис — прошепна Даяна.

Той лежеше гол на леглото, потънал в пот. Дългата му коса беше сплъстена и влажна; брадата му беше набола и вероятно затова лицето му изглеждаше ужасно мършаво. А може и да се дължеше на противната ярка светлина на крушката. Очите му бяха огромни, като на базедово болен, със синьо-черни кръгове, сякаш беше гримиран за пиеса на ужасите.

По лицето му се виждаха следи от мръсна, засъхнала пот; кожата на тялото му беше бяла като на мъртвец.

— Крис, Крис…

Със свито сърце Даяна коленичи до леглото; лъхна я неприятна миризма, преди да види петното от повръщано, засъхнало и втвърдено върху долния чаршаф в лявата част на леглото. Тя повдигна обляната му в пот глава в скута си и приглади назад падналата върху очите му коса.

В продължение на една непоносимо дълга и изпълнена с ужас минута я обсеби мисълта, че той е свършил, без да я е познал; но после осъзна, че това се дължи на трудността му да фокусира очите си. Мускулите му бяха опънати, сякаш бе водил продължителна, титанична битка; по тялото му като че ли нямаше грам мазнина — само мускули и кости.

Той опита да размърда устни; кожата им бе напукана и груба. Даяна стана и изтича в банята да му донесе чаша вода. Там завари разхвърляни навсякъде влажни и вонящи кърпи, а по тясната стъклена полица над захабената мивка от бял порцелан, плесенясал и на кафяви петна от течащата с години вода, личаха следи от дамска и мъжка козметика като безпорядъка след полесражение на армия от детски играчки.

Имаше само една мръсна чаша, която едва се крепеше на ръба на мивката. Даяна я изми и я напълни със студена вода. Тръгна да излиза и чу нещо да изхрущява под подметката на ботуша й. Повдигна лежащата на земята кърпа и видя спринцовката и целофаненото пликче с откъснато ъгълче. Нямаше нужда някой да й казва какво съдържа пликчето; тя го вдигна и го пъхна в джоба си.

Отначало Крис с мъка отпиваше от чашата, но очевидно беше чудовищно обезводнен. Както придържаше потната му глава и наблюдаваше конвулсивните движения на гърлото му, тя се питаше как ли е могло да му се случи това за толкова кратко време, какво ли е правил тук, в Ню Йорк. „Крия се, Даян.“ Още чуваше думите му по телефона. „Тук съм инког…“ Инкогнито. Но защо?

— Даян…

Тя отвори очи — дори не бе усетила, че ги е държала затворени за известно време.

— Тук съм, Крис.

— Значи дойде — гласът бе писклив шепот; явно че му представляваше трудност да изговаря дори и къси изречения.

Почувства как тялото му се напрегна, вадя очите му да се отварят широко и навреме се отдръпна от него. Той изведнъж се надигна до седнало положение, обърна се настрани и повърна всичката течност. За миг цялото му тяло се разтърси от спазми, които постепенно стихнаха и Даяна му помогна да легне отново. Тя посегна към телефона.

— Ще повикам лекар.

Но успя само да вдигне слушалката и чу силния му вик:

— Не! — пръстите му с изненадваща сила обгърнаха китката й. — Само това не.

— Тогава някой от групата. Силка не дойде ли с теб?

— Недей — продължи той — да викаш никого.

— Крис, какво ти се е случило?

Очите му я гледаха тъпо.

— Не знам.

Тя го хвана за раменете и леко го разтърси.

— По дяволите! Много добре знаеш! — извади целофаненото пликче и го размаха пред очите му. — Каква е била тая гадост?

Той извърна глава от нея. Костеливите му гърди тежко се надигаха и спадаха. Устните му промълвиха нещо.

— Какво? Какво каза? — тя изкрещя тъй силно, че той подскочи.

— Знам какво е — сопна й се Крис. — Хероин, вероятно долнопробен — мускулите му отново се изпънаха и Даяна помисли, че пак му се повдига. — Чиста проба боклук. Не знам. Не ми се е случвало досега — беше свил ръце в юмруци, бели и стегнати; ноктите се забиваха в плътта на дланите му. За миг й се стори, че щеше да види и как сърцето му пърха под бледата кожа на ребрата. — Трябва да направиш нещо… — стисна очи от болка. — Чувствам как всичко се затваря…

— Какво точно?

Тялото му се изви нагоре, устните му се разтеглиха неволно и разкриха стиснатите зъби. Приличаше на съживил се скелет.

— Удряй, удряй ме, Даан — успя да промълви мъжът. — Трябва… трябва да го направиш.

После припадна. Тя мигом сложи ухо на гърдите му. Нищо. Никакъв пулс.

— Господи! — възкликна Даяна.

Бързо скочи на леглото и възседна тялото на Крис. Вдигна дясната си ръка, сви юмрук и с всичка сила го заби право в областта на сърцето. Преброи пет удара, после още толкова, като пъшкаше от напрягане. Изчака. Нови пет удара. Все едно че удряше по мъртво месо.

Наведе се над гърдите му и се вслуша. Нищо.

— Хайде, по дяволите! Не умирай в ръцете ми!

Изправи се и отново започна да го удря над сърцето. Всеки удар отекваше в ушите й като огромен тимпан. От челото й потече пот, която щипеше очите й и тъжно капеше върху бледата му кожа. Леглото скърцаше ритмично, силно, сякаш двамата се любеха.

— Хайде, хайде, хайде… Крис, не прави така… хайде, хайде, хайде…

Неволно гласът й зазвуча като молитва — молба към него, но и стимул за самата нея да не се предава, да не спира, докато има дори искрица надежда. Ала докато секундите се разтегляха в минути, а минутите неспирно се увеличаваха, каквато и надежда да бе таила в сърцето си, тя започна да се изпарява и Даяна се улови, че, както го удряше, сълзите й напираха и тя неудържимо се разплака. В този момент мразеше себе си, мразеше и Крис, задето постъпи така с нея, задето има нахалството да я разкара чак до тук в четири часа сутринта, само за да отлети от нея като птица.

— Проклет да си! — изкрещя тя. — Събуди се!

И той се събуди. Като с магическа пръчка, като по чудо клепките му трепнаха, сякаш сънуваше и през сълзи Даяна видя, че очите му се вторачиха в нея, почувства как огромните му, мускулести гърди задигнаха тежко, сякаш не им стигаше въздух.

Тя спря да го удря и се разплака още по-силно.

— О, Крис… О, Крис… вече мислех, че си умрял, копеле такова!

Той премига, отвори уста, затвори ги и промълви:

— И аз така помислих. Наистина… Даян… не спирай…

— Какво?

— Не бива още. Трябва да продължиш… докато не се увериш, че няма да припадна отново — клепките му пак затрепкаха, сякаш умора ги налягаше. — Недей… не ме оставяй под… следващия път, Даян… няма… няма да се събудя… повече…

Даяна отново се изправи с дълбока въздишка, сви двете си ръце в юмруци и го удари. Той потрепери от двойния удар и тя ахна от уплаха. Ала продължи да го удря и този път очите му изведнъж се отвориха. Не беше в състояние да говори, но докато го удряше, той я гледаше с онзи негов нежен, любящ поглед, който сякаш никога нямаше да изчезне. И тя искаше да го вижда, имаше нужда да вижда този поглед повече от всичко на света. Знаеше, че това е единствената спасителна нишка и че докато продължаваше да я гледа така, той щеше да се бори, защото нямаше да се изплъзне без борба.

Даяна започна да нанася удари върху татуировката на ръката му, в гърдите, в корема, бедрата, хълбоците, дори във врата му. И след всеки удар той изръмжаваше като животно. Напрегнатото му тяло се гърчеше под ударите й. Кожата му, бяла като мляко, бледа като порцелановата мивка в банята, изглеждаше прозрачна като книжна салфетка.

Когато видя как сините му вени запулсираха, докато се разширяваха и се надигаха към повърхността, тя затвори очи. Парещи, горчиви сълзи се процедиха през затворените й клепачи и дишането й се затрудни. Захлипа, както го удряше и това като че ли й вля нови сили, за да продължи. По едно време й се стори, че повече не беше нужно да се засилва. Юмруците й, прорязващи въздуха, бяха всъщност безтегловни, а се забиваха в него като тежък чук.

Докато се изправяше и навеждаше, изправяше и навеждаше неумолимо, подобно на прилива и облива, тя се чувстваше като носителка на живот.

Цялата стая избеля като стара снимка, изложена на слънчева светлина. Сега бяха само двамата, сключени в ужасна прегръдка, много по-интимна от любовната, свързани със странна по рода си пъпна връв. Вече не съзнаваше, че се люлее в ритъм, че мисли, че диша дори.

Времето сякаш беше спряло. Лепкава пот се стичаше по тежко дишащите им тела, отворените уста на Даяна се задъхваха за въздух.

Със силен вик Крис се опита да я отмести от себе си и се замята в леглото. Но тя не спираше ритмичните си удари. Тогава, с невероятно усилие, той се изви на една страна и започна да повръща.

Силен стон се изтръгна от него.

— Крис, Крис, Крис…

И нямаше спомен откъде е намерила сили да се изправи, да слезе заднешком от вонящото легло, да задърпа Крис, докато го прекатури на пода, после да го тътри и през ниския праг да го вкара в банята; да изрита проклетите кърпи, тежки като бетонни блокове, й да го претърколи във ваната. Слепешката тя се протегна и отвъртя докрай крана на студената вода. Чу силната струя, шуртенето на пръските и изплашено извика, когато той изсумтя и седна. После, без да му мисли, влезе под душа при него.

— Проклетата вода е адски студена!

И той понечи да излезе, но Даяна го бутна обратно.

— Постой така — каза тя, — поне за малко.

Трябваше да се надвиква със съскащата силна струя, която се изливаше върху тях. И двамата трепереха, настръхнали от студ. Даяна обгърна с ръце главата му и я залюля, притискайки я в гърдите си.

— Говори ми — рече тя. — Не искам да заспиваш сега.

— Не мога — той се закашля, задавен от водата, и пак изсумтя. — Не мога да си подредя мислите.

— Опитай все пак, да те вземат дяволите! Какви ги търсиш в тая миша дупка?

— Крия се.

— От кого?

— От всички.

— Казвай, де!

— От групата, стана ли ти ясно?

Водата биеше в главите им, обливаше ги и бълбукаше встрани от телата им.

— Какво си направил, Крис? — тихо попита Даяна.

— Точно това, което ми каза, че трябва да направя. Напуснах групата.

— Не е възможно!

— Помислих, че Бено ще получи сърдечен пристъп. Лицето му посиня, той заломоти нещо и изпищя…

— А Найджъл?

— Нищо не каза. — Крис млъкна, сякаш прехвърляше в мислите си спомена за тази сцена. — Това беше най-странното. Не продума нищо. Само се обърна и погледна към Тай — изсмя се. — А горкият Роли рече: „Ама че идиотщина, Крис!“. Йън само ритна тонколоната си — беше адски доволен. Обърнах се да си вървя. Няма ли вече да излизаме да поизсъхнем? Като пенсионер се сбръчках от тая вода.

— След малко — рече му тя, като че ли беше ученик. — Като си довършиш разказа.

Гласът й звучеше така, сякаш му подаваше сладкиш, задето е бил послушен.

— Та, обърнах се да си вървя и чак тогава Найджъл заговори. Каза ми: „Спомни си добре, момче. Това бързо ще промени решението ти.“

Даяна се вторачи в него.

— Какво означава това?

Крие се отдръпна малко от нея.

— Това е лаф между нас… между всички от групата — извърна глава. — Сключихме нещо като договор, разбираш ли, преди години. Едва ли не миналия век, толкова отдавна беше.

— Какъв е този договор? — Даяна усети хлад, който нямаше нищо общо с водата.

— Договор като договор.

Тя се разсмя.

— Е, стига де. На мен можеш да кажеш — и го сръга закачливо в ребрата. — Подписан сигурно с кръв…

Подхвърли го на шега, затова се сепна, когато го чу да казва:

— Има такова нещо.

— И продължава да ви обвързва през цялото това време? Какво би…

Крис се обърна, изправи се и излезе от ваната. Целият треперещ, той се наведе и започна да се разтрива с кърпа.

Даяна също се надигна и затвори крана на водата. Изчака го да се наведе отново и му подаде друга кърпа.

— Най-добре да ми кажеш в каква каша си се забъркал, Крис.

Той стоеше неподвижен като статуя. Чешмата зад гърба им капеше тягостно. От горния етаж се разнесе тракане — някой бе пуснал водата в тоалетната чиния.

Крис бавно се обърна с лице към Даяна. В погледа му имаше нещо, което не бе виждала досега и тя се запита какво ли означава този израз.

— Ами това е — заговори той най-сетне. — Ти го искаше и… в известна степен го постигна. Сега си една от нас — смехът му прозвуча като бълбукане, — макар че един Господ знае дали Тай… — изведнъж млъкна и я измери с поглед. — Но не, може би тя вече няма да е против, нали? — Устните му се разтеглиха в лека усмивка. — Ти неведнъж, а два пъти спасяваш живота ми.

— Аз не…

— Знам, Даян. Тай ми каза; мислех, че тя ме настройва против теб и почти успя. В продължение на няколко седмици така ме беше яд на теб, че ми чернееше пред очите. Докато не се поразмислих, това е. Тогава постепенно взех да разбирам какво си направила… и бях сигурен, че дори Тай не подозираше — той провеси кърпата върху раменете си. — Тя изобщо не те разбира, Даян, знаеш ли? Ти направо я слисваш… здравата си й изкарала ума. — Крис се изсмя късо, безсилно и наведе глава, оглеждайки голото си тяло. — Ето на! Та ние с теб дори не сме спали заедно — той затвори очи, олюля се леко и Даяна протегна ръка да го задържи; не прибра, обаче, усмивката си. — Това наистина е страхотно облекчение — отвори очи. Бялото около ириса им почти се бе избистрило, макар че от жълтеникавия оттенък не бе изчезнал напълно. — Винаги мисля с оная си работа — той приседна върху ръба на ваната; съгрешавалият му неведнъж член увисна между бедрата му. Вдигна глава и я погледна. — Заобиколен съм от цяла банда вампири, нали? Господи, как можах да допусна да се случи това?

— Не очаквай съчувствие от мен.

Той поклати глава.

— Съчувствието е последното нещо, от което имам нужда в момента.

— Крис — бавно заговори Даяна, — ти отдавна искаш… имам предвид, дълбоко в себе си да напуснеш състава, нали?

Той зарови глава между ръцете си.

— Да. Така е.

— Онази музика…

— Коя музика?

— Парчето, което чух, когато дойдох…

— Не си спомням.

— Не ме учудва. Как се казваше?

Той отново я погледна и й се усмихна.

— „На прицел“. Парче за самостоятелен албум. Даян — изправи се, — аранжиментът е напълно готов. Трябва само да отида в студиото и да довърша записа. Вкъщи нямам всичко необходимо. Там направих основните неща.

— Какво те забави толкова? — попита Даяна. — Беше доста отчаян.

— Защото съм адски слабоволево копеле — яростно щракна той с пръсти. — Ами ако, рекох си, ако ида там и се скова? Такъв тъпак ще изглеждам!

— Но не е само това причината, нали, Крис? — разтърси го тя.

Очите му отново се затвориха. Той тежко се облегна на нея, сякаш силата му изведнъж се оттече от него.

— Изморен съм, Даян… толкова съм изморен…

Тя го удари през лицето.

— За бога, Крис, събуди се! — отново го удари силно. — О, Господи, не заспивай! Говори ми, Крис, говори ми!

— Какво?

— Каквото и да е! Крис! — отчаяно затърси тема. — Разкажи ми как умря Джон.

— Джон! А? — отвори очи и я погледна със стъклен поглед. Главата му клюмаше, сякаш току-що се бе върнал от тридневен запой. — Джон?

— Да, помниш го. Джон, твоят приятел Джон. Той умря. Крис! — отново го удари Даяна; изправи го на крака, пъшкайки от тежестта му.

— Ммм, общоизвестен факт — гласът му бе хрипкав. — Всички вестници писаха. Ченгетата не ни оставиха на мира цели три седмици — изпод полуотворените му клепачи се виждаше само бялото на очите му. — Докато един ден Найджъл предложи да изнесем възпоменателен концерт в памет на Джон. „Ще го направим в парка «Вондел» в Амстердам“, рече той. „Тъй разпитите ще престанат, а и ние ще се махнем от тук.“

Клепките му потрепнаха и Даяна отново го зашлеви по бузата, явно доста силно, тъй като първо място то побеля, после се зачерви от прилива на кръв.

— Само… само че идеята не беше на Найджъл. Съвсем не. Беше на Тай. Изобщо всички значителни идеи бяха нейни. В крайна сметка така излиза — той се закикоти. — Ама тя използва Найджъл така, както използваше и Джон. Също като Делфийска пророчица. Защото знаеше, че ние няма да приемем предложение от нея. Ама ако си мислим, че е от Джон… — засмя се и заудря глава в рамото на Даяна. — Божичко, колко беше права! Кучката му с кучка! Имаше правилни преценки, така е. И ние се хващахме… страшно се хващахме.

— Значи направихте концерта в Амстердам.

Крие кимна.

— Имаше знамена с лика на Джон. Пустите му лозунгаджии крещяха из улиците часове след концерта само неговото име — той подсмръкна. — След това всичко се уталожи… точно както Найджъл, по-точно както тя беше казала, че ще стане. Ченгетата ни зарязаха и тръгнаха да преследват „Бийтълс“ или някой друг състав. Знам ли кой?

— А Джон беше мъртъв?

— А, да, Джон. Моят добър приятел Джон. Моят колега — гласът му бе изпълнен със сарказъм. — Шантавата ни група за малко да се разбие заради него. Непрекъснато ни държеше нащрек, това момче, с вечните си заповеди и с неговите… Господи, за нищо не можехме да разчитаме на него! Накрая се наложи да наемем професионален борец, който да го домъква за репетиции и концерти. Но не му казахме истината. Не смеехме. Щеше да се запилее нанякъде и да се скрие от всички ни. Не, не. Обяснихме му, че сме му наели телохранител, защото е станал голяма звезда. Драго му стана на нашия Джон, о, да, наистина. Покани го да живее при себе си. Ако не бяхме… ако той не беше умрял, кой знае къде щяхме да сме сега. Глупак такъв! — Крис заклати глава като ранен звяр. — Проклето глупаво копеле! Знаеш ли, съставянето на групата беше негова идея в началото. Да. Джон беше страхотен гений в много отношения. Не като Найл, забележи, който правеше всеки буламач да звучи като симфония. Не така. Джон умееше да аранжира музика. След това се покриваше и дори Тай не знаеше къде е… Джон взимаше песните ни — на Найджъл и моите — и ги превръщаше във вълшебство. Не знам как го правеше… Бог ми е свидетел, че не бях сигурен дори как Найджъл и аз успявахме да създаваме песните си. Но те двамата се мразеха, разбираш ли? Найджъл и Джон. Като котка и мишка бяха — той се опита да вдигне поглед към Даяна, но не успя. — Е, невинаги, де. В ония години аз бях спойката, която сплотяваше групата, посредникът между двама тъпаци… ала бях също и причината те да се мразят. Джон ме ревнуваше, задето пишех музика с Найджъл. Тормозеше ме до такава степен, че веднъж реших да опитам с него — Крис отново заклати глава. — Нищо не се получи. Той рева три дни… затри се някъде, та трябваше да отложим двудневно пътуване в края на седмицата. Голям номер. Можеш да си представиш реакцията на Найджъл. Не е ли на път, Найджъл все едно е мъртъв. Винаги съм мислил, че Найджъл по-скоро мрази слабоволието на Джон. Джон току ще напише някое свое парче и в повечето случаи ще е отишъл в студиото преди всички нас. Ще ни погледне с мечтателно–наивния си поглед като дете и ще каже: „Ето нещо за вас.“ Ама не можеше да изсвири една нота… Беше с две леви ръце в някои неща — Крис заговори с по-тих глас. — Загубваше самообладание и почваше да циври, стискайки здраво тъмночервения си гибсън[6], сякаш беше любимото му мече. Тогава Найджъл се обръщаше и казваше: „Исусе Христе, някой да вземе и да го измете от тук.“ Разбира се, Тай беше тази, която влезе под кожата на Найджъл. Струва ми се, че той просто не можеше да проумее как може тя да живее с Джон. Бяхме на турне в Мюнхен, когато тя за пръв път се появи и то зад кулисите. Никой нямаше представа как е успяла да заобиколи охраната. Но тя имаше много приятели, а в Германия поне това стига, за да проникнеш където си искаш… И веднага се лепна за Джон. Е, не беше толкова чудно всъщност. Джон беше красив тъпунгер. Все си имаше неприятности с мъжлето на някоя кукличка. Кой знае колко негови деца растат сега по света, ха-ха-ха! Достатъчно беше да мигне с дългите си клепки и кукличките се размазваха. Не че и ние, останалите от групата, не се забърквахме в подобни каши. Джон обаче… е, той беше по-особен случай. Ала и Тай беше специална по свой начин и тя беше първата… и единствената, която се нанесе да живее при него. Един ден минах край апартамента на Джон. Валеше гаден дъжд… беше студ, кал — ужас. Заварих го проснат по лице в калта пред тях. „Ей, приятел, викам, какво се е случило?“ И си мисля, че са го пребили от бой, за да го ограбят. Но нищо подобно. Пребит, но от Найджъл. „Божичко! И какво, по дяволите, му каза?“, попитах го. Той ме гледаше с доста овчи поглед. „Не очаквай да ти кажа“, отвърна ми. „По-разумно е да ми кажеш, приятел“, настоях аз, „не искам да го чуя от него“. Тогава той кимна и аз го извадих от локвата. Тай не си беше вкъщи; аз се настаних пред камината, загледах се в огъня и се топлех. Освен всичко Джон не можеше и минута да седи на едно място. И тогава взе да се разхожда нагоре-надолу из стаята и то толкова бързо, че малкото му кученце ирландска порода си разтегна врата да го наблюдава. И при всеки шум от улицата подскачаше на метър от пода. „Най-добре е да почнеш да говориш, рекох му, преди да си получил нервно разстройство.“ Той се доближи и се надвеси над мен. По лицето му отгатнах, че не ми готви нищо приятно. „Страх ме е да ти го кажа“, подхвана той, „страх ме е, защото ще ме намразиш така, както ме намрази Найджъл“. И изведнъж се разплака. „Не можех да крия повече, Крис. И без това всички са против мен. Но ако и ти…“, зарови глава в ръцете си, „не знам какво ще правя.“ Аз взех ръцете му в своите. „Не се тревожи, друже, нищо не е в състояние да разруши добрата ни дружба. Просто не обръщай внимание на тия глупости. Кажи най-после за какво става дума?“ „Споделих, подсмръкна Джон, споделих с Найджъл, че искам да спя с теб.“ Не знам защо сега ме напушва смях… ама тогава никак не ми беше забавно. Ни най-малко. В този момент разбрах, че поне в едно отношение Найджъл е бил прав относно Джон. Защото каквото и да поискаше, той само се пресягаше и го получаваше. Нямаше значение какво е то. Забранено или не, за него не представляваше никаква трудност. В това отношение беше същинско дете. Беше безотговорен, но много талантлив. Започваше деня си с амфетамин, разтворен в чаша джин. После ще смръкне кокаин, ще си боцне малко морфин, ще глътне една-две таблетки ЛСД, а ако няма, тетрахидроканабинол — каквото има под ръка — и може би хапче или две кодеин. Знам, звучи неправдоподобно, че човешкото тяло може да издържи на подобна злоупотреба. Тогава толкова ли е чудно, че го заварвахме в студиото в невъзможност да свири, а само да хлипа. „Преди можех, свирех безпогрешно… слушали са ме. Питайте ги. Не беше ли включено на запис?“, казваше той. Ала в студиото нямаше друг, освен него. После настъпиха дни, когато най-изненадващо той беше този, който ни строяваше в студиото. Ние всички се шляехме насам-натам, а той идваше и за секунди слагаше всичко в ред. Найджъл безкрайно се дразнеше от това. Лицето му побеляваше, той се обръщаше и почваше да удря юмруци в стената. Да. Успя да ни хване цаката, тоя Джон… Но дори и това не попречи на негодуванието ни да се превърне в омраза. А Тай, която винаги беше на линия като гръбнак на Джон, непрекъснато поощряваше самонадеяността му, каквато той никога не би имал, ако беше сам. Тя, мисля си сега, го подкокоросваше дори когато знаеше, че не е прав — само и само да забива все по-дълбоко иглата, която бе вкарала под кожата ни, докато всички ние почнем да се плашим и от сенките си.

Крис потрепери; от него се лееше пот. Даяна го притисна по-близо до себе си, сякаш с тази здрава прегръдка щеше да задържи всяка капка живот, която бе останала в него. Клепките му се размърдаха.

— Не спирай да говориш — рязко го подкани тя. — Крис, искам да знам как е умрял Джон.

Той отвори очи до големината на цепки.

— Джон, да. Смъртта на Джон — дълбока, потръпваща въздишка се изтръгна от гърдите му. — Спокойна смърт и това е. Струва ми се, че накрая Америка го довърши. Бяхме дошли тук на първото си турне през шейсет и пета. Беше зима, помня, адски гадно време. В Англия ние бяхме колоси, а тук, една-единствена радиостанция излъчваше наши парчета, след като пристигнахме в Ню Йорк. Понякога се появявахме в заглавията на пресата, но в повечето случаи се явявахме като допълнителен номер в програмата, който минаваше като първи, докато младежите все още заемаха местата си. Чувствахме се отвратително от това подреждане и от полупълната зала. През цялото турне Джон ревеше, крещеше и бяхме принудени да наемем човек, за да сме сигурни, че няма да офейка. Направи живота ни още по-тягостен. Не искаше и да чуе нито Бено, нито някого от нас, когато го убеждавахме, че именно Щатите са страната, в която можем да добием световна слава, ако се стремим към това. Не ми пука дали ще бъда известен като „Бийтълс“ или „Стоунс“, крещеше той. Но ние знаехме, че не е така. В действителност на него му пукаше и то много. Той просто установи, че мрази Щатите. Мразеше тази страна повече от всичко. Тя беше прекалено голяма, прекалено взискателна, прекалено студена и нехайна, за да почувства, че може да я покори. Най-сетне, за щастие, турнето свърши и ние отлетяхме обратно за Лондон. По време на дългия полет никой с никого не размени една дума. Но бях сигурен, че в главите на всички се въртяха едни и същи мисли. Положението беше станало непоносимо… И тогава, в Англия, се започна… Точно когато смятахме, че по-лошо няма накъде… Джон не спря да дрънка, че не бивало да прави тая група… че сме изопачавали музиката му.

Зъбите на Крис започнаха да тракат и Даяна го извърна към себе си, прегърна го и зашепна в ухото му да продължи разказа си.

— Забравям…

— За смъртта на Джон…

— На Джон… — той закима с брадичка, подпряна на рамото на Даяна. — Беше през лятото. Йън тъкмо се бе настанил в нова къща извън града. В Съсекс. С басейн. Покани цялата група. Това включваше и Тай и тя реши да направи купон. Покани група нейни приятели… такива странни птици и цяла тайфа от театрални хомосексуалисти, танцьори, актьори и какви ли не още. Освен англичани и шотландци, имаше и много германци, шведи и от цялата там арийска група.

Крис отново отпусна глава на рамото й и Даяна трябваше пак да го подкани да продължи и да не заспива.

— Спомням си… на Найджъл направо му призля от педитата. Той никога не е проявявал търпимост към тях. Непрекъснато… спомням си как непрекъснато ги преследваше в Брайтън, когато бяхме малки и нямаше кой знае какво да правим. Безделничехме… — като че ли за миг Крис се отнесе нанякъде, но по всяка вероятност беше свързано със спомена, защото продължи без подканване. — Тогава много пихме, отпуснахме се… просто се изолирахме от компанията… Найджъл се нахвърли върху неколцина от хомосексуалистите и се опита да ги изгони. Джон, разбира се, му препречи пътя… Боже, започна да ги защитава. „О, и таз хубава!“, рече му злобно Найджъл. „Гаден педераст!“ Джон не отвърна нищо, остана на място, поклащайки се леко, а в това време Тай се развика срещу Найджъл: „Това да не е твой купон, та се бъркаш!“ Всичко стана толкова бързо — поклати глава Крис. — Найджъл удари Тай и тя се строполи върху един платнен стол. Тогава Джон скочи върху Найджъл. И като се почнаха… ама така, както само улични биячи могат да се бият. Ожесточен бой… адски ожесточен. „Какво сте зяпнали, бе!“ — изкрещях аз. „Разтървете ги!“ Но никой не помръдваше. Никой не направи нищо. Аз се приближих и издърпах Найджъл. „Хайде“ — рекох — „ти, аз и Тай ще изгоним тия педерасти от тук. Не бива да виждат такива сцени.“

Главата на Крис пак клюмна.

— И то се случи, когато се върнахме…

— Какво се случи? Крис? — Даяна повдигна главата му. — Крис! — и го удари през лицето.

— Бяхме се събрали в кухнята… всички… и някой подметна — не знам кой беше — „Какво ли ще стане, ако газта е пусната и Джон влезе и запали цигара?“ Всички се разсмяхме, отначало тихо, после все по-гръмко и по-високо. Но после, много скоро, съвсем не беше толкова смешно. Усетихме миризмата на газ и побързахме да излезем — той подсмръкна. — Междувременно Джон попита за още дрога и някой подвикна: „В кухнята, Джон, в кухнята.“

Крис млъкна за миг и се заслуша в собственото си дишане.

— Питам се — бавно рече той — дали ще умра.

— Всички ние ще умрем.

Очите му се съсредоточиха в Даяна.

— Имам предвид сега… тук… от тоя боклук.

— Ако се случи — остро отвърна тя, — може да бъде единствено самоубийство.

Той се размисли над думите й.

— Не искам да умра — шепнещият му глас прозвуча като повей на вятъра във високите вечнозелени дървета.

— Продължавай да говориш и няма да умреш — каза Даяна.

Той затвори очи за миг и когато отново ги отвори, те бяха пълни със сълзи.

— Помня… О, боже, помогни ми. Помня всичко това — и започна да плаче, тихо и беззвучно; сълзите му се стичаха по бузите и пареха плътта й.

— Бяхме такива отвратителни хлапаци тогава — продължи Крис след малко. — И само едно нещо се въртеше в главите ни: да успеем. Но пък точно това ни свързваше, то ни вдъхваше сила. Така успяхме да превъзмогнем… цялата помия, с която ни заливаха всеки ден и очакваха от нас да я поглъщаме без дори намек за протест. Какво е приятелството в сравнение с това?

За кратко настъпи мълчание, след това Даяна попита:

— И какво направихте после?

— Нищо, скъпа. Просто стояхме там и мислехме за противното американско турне, за това колко пари загубихме, но пък колко се беше увеличила продажбата на албума ни, докато ни е нямало, с колко предложения бе обсипан Бено за нови концерти в по-големи зали за повече пари. Но преди всичко мислехме как Джон отказа да пътува с нас, как презираше Америка. Как ни възпираше от това, което смятахме за наша съдба. Да, наша съдба. Тази дума употреби Тай…

— Какво, тя да не би да е стояла и гледала как любимият й е влязъл в кухнята?

Крис бавно, тъжно поклати глава.

— О, не, не. Тя беше отишла при басейна и седеше на ръба, с крака, потопени във водата.

— Боже мой!

— Джон никога нямаше да напусне групата по собствено желание, независимо от заканите си, независимо от оплакванията си на публични места. Без „Хартбийтс“ той беше нищо — като всеки един от нас. Дори за него беше още по-лошо. Той не беше от оцеляващите. Имаше една-единствена жизнена нишка, която го държеше над повърхността с дроги… Без групата… — Крис сви рамене.

— И вие го оставихте да умре?

— Това беше жертвоприношение, както каза Тай. Във величието, в гениалността трябва да има болка, да има отказване от старото, за да може новото да пусне корени и да расте. С Джон ние бяхме за никъде. Имаше един-единствен избор — или той, или ние. Той и без друго… Това и без друго щеше да се случи много скоро. Помисли само, колко още можеше да издържат на това малтретиране черният му дроб, бъбреците му, дори сърцето му? Колко? Колко? — Крис вече викаше с пълно гърло, викаше, ридаеше и удряше с юмруци в Даяна с малкото сила, която му бе останала.

Беше ден, когато двамата излязоха от хотела и стъпиха на разбития тротоар. Парата бе спряла да излиза от шахтата и скитникът се бе преместил другаде — на по-удобно или по-усойно място с вестника си. Само празната бутилка беше там. Както и таксито. Лъхна ги аромат на кафе, идещ откъм западната част на Бродуей. С помощта на сънливия шофьор Даяна набута Крис на задната седалка.

— Сигурна ли сте, че това копеле е добре? — попита я той, дъвчейки клечка за зъби; дъхът му леко миришеше на риба. — Бледен е като мъртвец.

— Закарайте ни до Шери-Недърланд — рече Даяна, след като седна отзад и хлопна вратата.

— Трябва да ви е много добър приятел, госпожице Уитни — отбеляза таксиджията и запали двигателя. Погледна към двамата в огледалцето за обратно виждаме. — Ама аз май го познавам отнякъде.

Крис се бе излегнал в седалката. Продължаваше да трепери, но явно кризата бе отминала. Той отвори очи и дълго проследяваше с поглед сградите, покрай които минаваха.

— Това не е Лондон — рече по едно време с пресипнал глас.

— Не е — тихо отвърна Даяна, стараейки се да го успокои. — Ние сме в Ню Йорк.

— Аха — кимна той, — в гадния Ню Йорк — затвори очи. — Закарай ме до летището — гласът му прозвуча по-твърдо; беше вече почти неговият глас. — Искам да се върна у дома, в Лос Анджелис. Имам да довършвам албум.

[1] Има се предвид Манхатън, квартал на Ню Йорк, разположен на остров в Нюйоркския залив — Б.пр. ↑

[2] Каква хубава жена! (исп.) — Б.пр. ↑

[3] „Злият магьосник“ (исп.) — Б.пр. ↑

[4] „Какъв позор!“ (исп.) — Б.пр. ↑

[5] Азиатско растение, от което се прави парфюм. — Б.пр. ↑

[6] Коктейл от джин и сухо мартини, гарниран с мариновано лукче. — Б.пр. ↑

Дванадесета глава

На нея, естествено, и през ум не й минаваше, че ще поиска да го види отново. Но се лъжеше.

Разбра, че се е лъгала, още щом се върна от Ню Йорк, бръкна в джоба на палтото си от канадски рис и напипа целофаненото пликче, което бе вдигнала от пода на хотелската стая на Крис. За миг тя задържа поглед върху него, после го прибра заедно с листчето хартия, което й даде Мейър и което съдържаше два реда текст, изписан с четлив, обигран почерк:

Чарли У

„Черис“, бул. „Ван Нуйс“

Душата й затържествува при мисълта, че ще може да даде в ръцете на Боунстийл два вероятни ключа към убийството на Маги — повече от това, което той бе направил за нея. Искаше да види израза на лицето му.

Предпочете да не му се обажда в полицейското управление, за да го предизвести. Подмина сребристия мерцедес, който й се видя вече стар и някак овехтял за нея, и се качи на черното ферари, предоставено й от студиото веднага след завършването на „Хедър Дюел“. Както подобаваше на Южна Калифорния, регистрационната табелка на колата съдържаше само букви: ХЕДЪР. Беше ниска, лъскава и много бърза кола. Никога досега шофирането не й бе доставяло такова чувствено и въодушевяващо удоволствие; прииска й се да не кара повече лимузини — е, почти.

Подхожда ми, помисли си тя, когато спря в края на Бел Еър, за да свие наляво към Сънсет. Колата се вля в движението като мечта. Седалката й беше толкова ниска, че Даяна се чувстваше като част от превозното средство — включена в мощния двигател и в електронната верига, точно както се чувстваше по време на снимки, когато дадена сцена тръгнеше добре и тя просто се любеше с камерата. Сега ферарито я караше да изпитва чувството, че се люби с града, който летеше край нея.

Част от нея се зарея нанякъде. Сякаш в съзнанието й се бе образувал огромен многопластов ребус и в този момент тя започна да вижда как едва ли не след месеци сляпо подреждане на кубчетата едно по едно, изникна фигура, без обаче да се покаже цялостната картина.

Със спомена за смъртта на майка й, който бе изплувал в съня по време на пребиваването й в Ню Йорк, бъркотията на миналото й бе завършена и в контекста на това, което сега преживяваше, тя най-сетне го разбра. Още когато се събуди тогава, осъзна, че целият гняв, който изпитваше към Моника, се бе стопил край болничното й легло. Сякаш всичките тези години на неприязън никога не бяха съществували и тя и майка й — смъкнали пластовете на натрупвана ревност, завист, страх и ярост — бяха стигнали до основната същност на своите взаимоотношения — любовта между майка и дете.

За Даяна вече нямаше значение какво беше или не беше направила Моника. В крехкия баланс между живота и смъртта тя разбра, че единствено любовта има значение. Не бе искала Моника да умре и обръщайки се настрана, бе плакала безмълвно и горчиво — може би повече за себе си и за това, което бе загубила, отколкото за майка си. В онзи момент й се бе приискало да може да върне времето, да заличи всички години, които бе прахосала. Ала нямаше такава власт. Беше безпомощна пред тази незнайна, невидима атака, срещу която Моника се бореше смело, но напразно.

Разбра също, че по някакъв необясним начин Моника беше права. Даяна беше напуснала дома, за да избяга от всичко, което не можеше да понесе. Докато бе презирала приятелите си, че се отдаваха на дрогите, за да избягат от действителността и се чувстваха по-висши от това, тя просто бе тръгнала по друг път.

Бейба е знаел това и в нощта, в която най-сетне те се любиха, тя бе предчувствала, че той се кани да я отпрати завинаги. „За твое добро, момиче“, щеше да й каже. Всички са били по-разумни от мен, заключи в себе си Даяна, когато отби и се насочи към центъра на Лос Анджелис. „Господи, колко наивна бях навремето! Но кой ли не е бил и първите разочарования са най-тежките.“

Автомобилното движение по една виеща се пред нея улица оредя, тя превключи на четвърта, натискайки педала на газта и обузданият звяр под нея изрева, притискайки я назад във виненочервената седалка. Давай, подкани го тя мислено, давай, давай, давай!

За първи път в живота си Даяна се чувстваше завършена. В нея се бе появил нов елемент, който го нямаше преди. Пак за първи път се чувстваше веща във всичко като мъж. И все пак това ни най-малко не беше усещане за мъжественост — беше повече от сигурна. Какво ставаше с нея? Замисли се за постъпката си спрямо Крис. Едва сега осъзна истински плашещото естество на случилото се. Ами ако не бях… Но отговорът вече го знаеше. Сега Крис щеше да е мъртъв.

И какво я бе накарало да вземе целофаненото пликче? И защо е тръгнала да го предава на Боунстийл? Дали ще открие следи и от нещо друго в него, освен хероин? Предварително я полазиха тръпки. В какво ли съм се забъркала, запита се тя. Маги, внучката на известна политическа фигура, убита от смесен с отрова наркотик. Но преди това изтезавана може би с политическа подбуда.

Тя превключи на по-ниска предавка, за да завие и отново премина на трета. „Този наркотик с отрова не ми излиза от главата, рече си Даяна.“ И пред очите й изплува целофаненото пликче, лежащо на пода на хотелската стая на Крис; сети се за телефонното му обаждане. Ами ако и на Крис е бил даден същият наркотик с отрова? И не беше съвпадение, а целенасочен начин на действие? А може би всичко е плод на болното ми въображение, опита се да отпъди тези мисли тя. Ала някак не можеше да убеди себе си, макар че за няколко минути взе страната на застъпника на погрешната кауза. Не вярваше в съвпадения от този род.

Полицейското управление изглеждаше по същия начин, както и предишния път — като върволица от вагони, наредени в кръг, които очакваха атака. Със слизането си от колата тя чу глас да вика името й:

— Госпожице Уитни?

Обърна се и видя Андрюс, полицая, който я бе завел до кабинета на Боунстийл преди време, да слиза по стълбите на сградата. Дългата му коса бе нашарена с изсветлени от слънцето кичури; очите му бяха тъмносини. Тя му се усмихна широко.

— Как сте?

— Добре, госпожице Уитни, добре съм — усмихна се и той и посочи: — Страхотни гуми — ръката му погали колата, сякаш беше живо същество. — Направо ни оставят в прахоляка.

— Всъщност, господин полицай, как е малкото ви име?

— Пийт, мадам — после посочи през рамо с палец. — А това е Хари Брафман — другият мъж, по-нисък и по-тъмнокос от Андрюс, но горе-долу на същата възраст, кимна. — И двамата сме от екипа на лейтенант Боунстийл.

— Знаете ли къде е той?

— Разбира се. На пристанището на Санта Моника. Ние тъкмо тръгвахме натам. Може да ни последвате.

— Все пак, Пийт — намеси се Брафман и сбърчи чело, — знаеш какво се е случило там. Не ни е разрешено да допускаме цивилни лица в района на произшествието по никакъв повод.

Андрюс обаче махна с ръка.

— Госпожица Уитни и лейтенантът са стари приятели, Браф. Щом тя има нещо да му казва, той ще иска да го чуе.

Тъмните очи на Брафман огледаха Даяна от горе до долу.

— Е, няма да споря — рече той с едва доловимо самодоволство.

На пристанището наистина бе станало нещо. Още преди да стигнат в Санта Моника, Даяна чуваше пронизителния вой на сирените на полицейските коли и мислено благодари за ескорта на Андрюс — сама нямаше да може да се приближи до пристанището.

Докато се придвижваха преброи най-малко половин дузина полицейски коли; една бронирана кола буботеше отстрани. Бяха поставени подвижни бариери, които бяха вдигнати, и през тях се минаваше след щателна проверка.

Андрюс и Брафман слязоха от колата и наредиха на един полицай да пази ферарито, а те преведоха Даяна през оградения район.

Кеят гъмжеше от ченгета — до един в цивилни дрехи. Наблизо беше спряла линейка, чиято червена лампа премигваше беззвучно, а задната й врата зееше отворена. Беше празна. Вляво от нея и близо до кея двама души в бели престилки качваха нещо върху количка с колелца. Даяна разпозна високия асистент по медицинска експертиза, който беше в дома на Крис и Маги в деня на убийството на Маги. Той изглежда пак напъхваше в устата си последния залък от сандвич.

До него стоеше Боунстийл — ослепителен в бледосивия си костюм от коприна и лен. От всички на кея само той имаше невъзмутим вид. Когато Даяна се приближи, вървейки между Андрюс и Брафман, той оглеждаше нещото в носилката.

Мина известно време, преди най-сетне да вдигне поглед и без да помества очи от Даяна, да забележи присъствието на другите двама.

— Пристигнахте за рекордно време — рече им той. Не помръдна глава — Престрелката е станала в другия край. Знаете какво да правите.

— Къде е Форейджър? — запита Андрюс.

— Улучено дясно рамо. Не е в опасност.

— А Кийс?

Боунстийл се поколеба за миг.

— Той нямаше късмет — очите му премигаха няколко пъти. — Съжалявам, Андрюс.

Андрюс остана като закован. Красивите му, остро изваяни черти на лицето като че ли остаряха пред очите на Даяна. Лек ветрец развяваше нежната му коса с цвят на царевица. Коса като на бебе, помисли си Даяна. Само дето той не беше вече бебе.

Брафман мина покрай нея и докосна ръката на Андрюс.

— Хайде, Пийт. Имаме да вършим работа — и го поведе със себе си; в гръб двамата приличаха на най-обикновени хора, които вървяха по кея, за да наблюдават океана.

— Кийс е негов зет — това бяха първите думи, които Боунстийл отправи към Даяна. — Андрюс и сестра му са много привързани един към друг.

Каза го така, сякаш възприемаше този факт като нещо невъобразимо за него.

— Здравей, Боби.

— Момчетата ли те доведоха?

— Аз ги помолих. Имам нещо за теб — тя изчака за миг. — Не искам да създавам неприятности на Андрюс.

— Не се безпокой — той сведе очи към платното, покриващо носилката и хвана с дясната си ръка единия му край. — Тук има нещо, което може и да ти е интересно да видиш — и започна да повдига платното.

— Шегуваш се.

Ръката му спря във въздуха.

— Да се шегувам ли? Не. Говоря съвсем сериозно — с един замах той отметна покривалото и откри трупа. — Запознай се с Модред.

Даяна бе твърдо решена да не поглежда в носилката, ала любопитството й надделя. И видя едно лице, което във всяко отношение беше най-обикновено — очи не много големи, нито много малки; нос като нос; с нищо неотличаваща се уста. С две думи лице, в което човек не би задържал поглед и едва ли би запомнил. Лице от тълпата, излязло сега крачка напред, само защото е на психопат-убиец.

Лицето му беше бяло — той сякаш спеше мирния сън на невинен младенец. После погледът й се измести и спря по-надолу, където покриващото го платно бе обагрено с червено на две–три места. Даяна протегна ръка, за да не се олюлее и Боунстийл я хвана.

— Какво се е случило?

— Да се махнем от тук — рече той — и ще ти разкажа.

Боунстийл я поведе по шосето към плажа. Когато тръгнаха по пясъка, Даяна събу сандалите си, а Боунстийл остана с обувките. В единия край десетина-дванайсет загорели от слънцето деца играеха на волейбол. Зад тях, на изпаряващия се асфалт, момичета и момчета в бански костюми и шорти караха ролкови кънки под звуците на диско музика.

— В едно нещо психиатрите излязоха прави по отношение на Модред — каза Боунстийл на фона на музиката. — Той е искал да бъде заловен — лейтенантът пъхна ръце в джобовете си. — Оставял ни е улики, но или те са били прекалено неразбираеми, или ние сме били глупаци. Но и в двата случая не открихме нищо.

В крайна сметка той ни се обади и определи среща. Разбрахме, че е той по няколко неща, които ни каза по телефона… подробности, които не бяхме оповестили и само убиецът можеше да знае — Боунстийл мрачно се усмихна. — И хич не се показа плашлив. Поне на онзи етап. Каза ни всичко — мъжът въздъхна, извърна глава и се загледа в маранята. — Господи! — възкликна след малко с отвращение. — Знаехме, че е опасен и аз въпреки това позволих да покоси двама от хората ми.

— Как би могъл да предположиш, Боби.

— Как бих могъл? Как бих могъл! — повтори той иронично. — Шефът ми каза същото. Излезе много разбран в случая. Рече ми: „Виж какво, Боунстийл. Погледни и другата страна на монетата. Тоя маниак си отиде завинаги. Трябва да извлечем полза от това. Вече разговарях по телефона с представители на пресата. Твоите хора изпълниха дълга си. Те са герои.“

Боунстийл прекара ръка през косата си.

— Герои! — изсмя се презрително той. — Загинаха от глупостта си.

— А не защото са проявили храброст ли?

— Твърде са млади, за да бъдат храбри. Просто не бяха достатъчно разумни.

Но накрая се обърна и погледна Даяна.

— Да — кимна той, — наистина проявиха храброст.

— Те бяха твои хора — Даяна също го гледаше. — И затова обвиняваш себе си.

— Изпълняваха мои заповеди!

— А ти направи ли всичко възможно, за да ги предпазиш?

— Трябваше да предположа, че този психо ще носи скрит пистолет. Той беше вдигнал ръце. Тогава казах на Форейджър и Кийс да идат и да го заловят. Оня луд се хилеше като пача. В първия момент ръцете му бяха празни, в следващия извади малък пистолет. Трябва да е бил закачен за пружина в ръкава му — тъмносивите очи на Боунстийл потъмняха от спомена. — Форейджър и Кийс бяха съвсем близо до него. Не вярвам, че дори са разбрали какво става. Чух първия изстрел и заповядах на снайперистите да стрелят. Те го изхвърлиха на близо два метра назад, но през това време моите хора бяха на земята.

Той прекара ръка през лицето си и на Даяна й се стори, че обърса една отронила се сълза.

— Значи си ги прикрил — рече тя. — Останалото е било неизбежно.

— Отново говориш с думите на капитана.

— Може би, защото и двамата с него сме по-обективни от теб.

— Но не вие ще ходите да съобщите на вдовиците, нали?

— Е, да — отвърна Даяна. — Но това е част от работата ти. Едното върви с другото.

— Затова след този случай напускам. Не издържам повече. Явно съм малодушен.

— Втръсването няма нищо общо с малодушието.

Вятърът развя пеша на сакото му и откри хастара му.

— Но съм такъв, знаеш.

Даяна сви рамене.

— В момента просто се самосъжаляваш.

— Сериозно смятам, че съм такъв.

— О, стига, Боби. Омръзна ми от изповеди. Не може ли да продължим с…

— Даяна…

— Недей — прекъсна го тя тихо, но настоятелно. — Веднъж вече имахме възможност. Сега всичко свърши и така е по-добре.

Той рязко се обърна и тръгна да върви по плажа. Момичета тайно му хвърляха погледи, оглеждайки по техния си сладострастен начин снажното му тяло. Боунстийл е привлекателен мъж. Но не е за мен, помисли си Даяна. Някога — може би, но вече не.

Тя прескочи пясъчната ивица и изкачи бетонните стъпала към паркинга. Отиде при тъмнозеления форд, качи се в него и зачака.

След малко Боунстийл се появи. Той се наведе и пъхна глава в отворения прозорец.

— Направих някои проверки на онова, което ми каза за Маги.

— Мислех, че не ми повярва.

— Ами да речем, че проявих скептичност.

— Какво се случи, та промени решението си?

— Издадох заповед за ексхумация на тялото и нищо не постигнах — той отвори врата и седна зад кормилото. В колата беше задушно и той затвори прозорците, за да пусне климатичната инсталация. Когато се разхлади, Боунстийл отново заговори: — Направих също и някои справки за нашия приятел Найджъл Аш — той се обърна да погледне Даяна; гласът му пак бе възвърнал характерната си безпристрастност. — Ти знаеше ли, че той е полуирландец?

— От кои ирландци? — Даяна се постара да прикрие удивлението си.

— От католиците. Майка му е била родом от Анди таун — разсадника на дейността на ИРА в Белфаст.

— Знам. И как тъй се е омъжила за англичанин?

— Не за англичанин — поясни Боунстийл, — а за уелсец. Но според съседите, това било причината за свадите им.

— Както разбирам, добре си запълнил времето си.

— Има още — продължи той. — Найджъл има сестра.

— Никога не съм чувала да я споменава.

— И няма и да чуеш. Явно, че никога не говори за нея.

— Искаш да кажеш, че не се разбират ли?

— Не бих го определил точно така — отвърна Боунстийл. — Може би, защото тя живее в Белфаст.

— Да не би да намекваш, че тя е член на ИРА?

— Ако го кажа, ще бъде лъжа. Нашите британски братовчеди могат и дума да не обелят, когато поискат. Не чух отговор „да“ или „не“, но ми дадоха адреса й. Намира се във Фолс. — Оттам бе и Шон Туми. — А ти какво имаш за мен?

Даяна извади целофаненото пликче.

— Първо — рече тя, — бих искала вашата лаборатория да направи химически анализ на съдържанието.

Боунстийл внимателно го взе от ръката й и го вдигна към светлината.

— Хероин?

— Да — потвърди Даяна. — Може би е само това.

Той прибра пликчето във вътрешния си джоб, след като предварително го залепи.

— Откъде се появи това?

Даяна му разказа за случилото се в Ню Йорк и за съмненията си относно съдържанието на белия прах в пликчето.

Боунстийл поклати глава.

— Вероятността е твърде минимална. Наркоманите, разбираш ли, биват мамени на улицата всеки час на деня. Стоката винаги е примесена. Въпросът е с какво. Ако е нещо доброкачествено, то тогава само въздействието се намалява, нищо повече. Но ако е нещо друго, може и да се проснеш мъртъв на пода в банята. Той е имал късмет, че си била наблизо.

— Ще го дадеш ли за анализ? — и понеже не получи отговор, Даяна продължи: — Кажи ми едно нещо: има ли случаи уличната стока да е била смесвана със стрихнин?

— Аз поне не съм чувал. Освен ако е правено умишлено — мъжът я погледна, потупа сакото си там, където беше вътрешния джоб с пликчето и додаде: — Считай молбата си за изпълнена — извади ключовете си и запали двигателя.

— Защо не направим една разходка по булевард „Ван Нуйс“? — подхвърли Даяна нехайно.

Вече се здрачаваше и в намаляващата светлина лекият прах по листата на палмите от двете страни на шосето вече не се забелязваше.

— „Ван Нуйс“ ли? — почуди се Боунстийл. — За какъв дявол да ходим дотам?

Даяна му показа листчето, което й беше дал Мейър.

— Кой е тоя Чарли У?

— Някой, който може да знае кой е убил Маги — отвърна Даяна.

Боунстийл я погледна недоверчиво, ала отби от пътя, за да излезе на магистралата за Санта Моника.

— Това пък откъде го взе?

— Не можеш ли веднъж да приемеш нещо за чиста монета? — раздразнена попита Даяна.

— Ако го направя — рече той, — ще излезе, че съм най-некадърното ченге — после се усмихна. — Добре, добре, всеки си има свои тайни. Запази си тази.

В западната част на Лос Анджелис, Боунстийл взе левия дълъг, широк завой, излезе на магистралата за Сан Диего и пое на север към низината.

— Свършила си добра работа, за да спасиш Крис — отбеляза Боунстийл и тя долови в гласа му искрено възхищение. — Как е той сега?

— О, добре е. Продължава да работи в студиото. Оказа се, че ще му отнеме повече време, за да довърши първия си солов албум, отколкото предполагаше. Преди няколко седмици там избухна пожар и една от магнетофонните ленти изгоря, та му се наложи да презапише три парчета от самото начало. В момента прави последното.

— А ти си в очакване на „Оскар“, а? Тогава ще станеш още по-голяма работа.

Движението беше много натоварено и Боунстийл отби вдясно, мина през Мълхоланд и по булевард „Бевърли Глен“ навлезе в Шерман Оукс. Низината остана зад гърба им и когато изкачиха хълма, Даяна знаеше, че преди да падне нощта, котловината ще бъде задушена от мръсния кафяв смог, който по цели седмици се стелеше над нея. Парников ефект, както го наричаха метеоролозите. И ако той се задържеше по-дълго, промишленита слуз щеше да проникне през възвишенията на Санта Моника и да залее Бевърли Хилс и Холивуд. Тя вече виждаше как розовеещите отблясъци от котловината се отразяват високо над хълма и изпита чувството, че колата ги бе понесла към град в небесата.

— Теб какво те засяга? — рече Даяна. — Аз и сега съм голяма работа за теб.

Боунстийл се засмя с горчивина.

— Ние просто не сме създадени един за друг. Да оставим нещата така.

Ала Даяна знаеше, че нито едни от двамата нямаше да го стори тъй лесно. Всеки поотделно щеше да опитва отново, докато единият или другият отстъпи. Това беше в природата им. Даяна съзнаваше, че засега бяха стигнали до едно крехко временно примирие.

— Как искаш да станеш добър писател — каза тя, — след като по душа си още ченге. Й такъв ще си останеш.

— Всеки път, когато ти се удаде възможност — бавно отвърна той, — ще се намери някой, който да ти смачка муцуната.

В гаснещата светлина очите му изглеждаха свирепи, студени и съвсем малко тъжни.

Те превалиха билото на хълмовете и заслизаха надолу. Наоколо нямаше нито един дъб, но пък беше пълно с канадски тополи и шубраци. Пред тях, подобно на неоново сърце на чудовищен робот, блестеше „Ван Нуйс“. След малко завиха по булевард „Вентура“ и навлязоха в подлез. Отгоре долиташе глухият тътен на автомобилното движение. Под тях минаваше шосейният канал за лосанджелиската река. С излизането си от подлеза се озоваха на булевард „Ван Нуйс“.

Тъй като навремето, преди две десетилетия крайбрежната ивица Сънсет имаше легендарна нощна слава, сега този булевард се бе превърнал в място за нощни мечти. Отдалеч, чак от Лагуна Бийч, тук идваха подрастващи сърфисти, за да се перчат с екипировката си; тук млади автомобилни състезатели, с надежда да получат признание, пришпорваха двигателите на колите си; тук ученици от гимназиите на Холивуд и „Ван Нуйс“ се мотаеха и пълнеха главите си с повърхностни тайнствени мисли за природата на злото.

Златокоси момичета с фосфоресциращи шорти и къси до кръста многоцветни блузи с голи гърбове, с грим, по-тежък от грима на които и да е три жени по Родео Драйв взети заедно, се провираха на ролкови кънки между безкрайните шестредови върволици от коли. Кехлибареножълти фарове за мъгла от гъстото автомобилно движение хвърляха причудливи, ясно очертани сенки върху булеварда и сградите, във входовете, където млади момчета се бяха облегнали с вид на професионални танцьори със зализани с брилянтин коси.

Въздухът бе наситен с лъчи от светлина и ритми от музика на „Ролинг стоунс“, които звучаха от десет хиляди радиостанции; синкопираните основни мелодии като че ли особено много прилягаха на този час от деня и на това място. Рокендролът се явяваше пикантна подправка на въздуха, неудържим с дръзкото си предизвикателство и когато Даяна пое дълбоко нощния въздух, музиката изпълни ноздрите й подобно на озон.

Това беше наежен, свиреп свят, лъскав и ненакърним, изпълнен с някакво страшно неспокойствие — като кошмар или филм на ужасите; в бляскавите кехлибарени светлини имаше желание за полет, както и противното усещане за страх — неуправляем, страх, който не можеш да разбереш. Даяна бе обзета от такъв страх още щом разпозна това сурово, мрачно, сластно средище. Минаващите сенки на въображението не бяха толкова далеч от нейното време на бягство. И тя отново си помисли: „Няма нищо страшно. Всичко остава същото.“

Те се вляха в бавния поток от коли, придвижващ се от север към Панорама Сити, който много преди това завиваше, за да поеме обратно на юг по пътя, по който бе дошъл. Автомобилите бълваха облаци отработени газове, гъсти от горивото като ордите комари, излитащи от настилката на булеварда — същински тайнствени димни сигнали от някоя примитивна племенна общност.

Тъмновиолетовата товарна кола пред тях спря. Едната й страна бе цялата изрисувана в зашеметяващи ярки цветове и представляваше хаитянски плаж с разлюлени палми; на този фон, разбира се, преобладаваше вездесъщият герой на Южна Калифорния — загорял от слънцето сърфист, нарамил дъската си, готов всеки момент да се хвърли във високата вълна, с предизвикателство към Бонзай Пайплайн.

Едно гъвкаво като горска нимфа момиче с вързана на конска опашка дълга гъста коса, се отдели от тъмнината на близкия вход. То беше облечено с ослепително бели шорти и огненочервено бюстие. Не личеше да има дори малки гърди и цялото му тяло като че ли се състоеше само от изключително красиви крака с меден загар. Вратата на тъмновиолетовата товарна кола откъм тротоара се отвори и момичето се качи вътре. Колата подскочи напред и се засили да настигне автомобила пред нея. През това време Даяна успя да прочете надписа на задната броня: „Не се смей — дъщеря ти е тук.“

След по-малко от километър Боунстийл започна да си проправя път с колата към паркинга, намиращ се съвсем близо до богато украсена фасада на огромен, претъпкан с хора бар. Някаква шизофрения лъхаше от това място. Архитектурният му стил явно се е колебаел между испанско комичен и мароканско комичен. Две арки с формата на полумесечина се издигаха върху бели спираловидни стълбове, които трябваше да създават впечатлението, че са изградени от пясък, но положително не бяха нищо друго, освен бетон, покрит с дебел пласт пясък. Над арките се виеше пищен трицветник, който фосфоресцираше в светлината, ограждаща на свой ред името на заведението, изписано в полукръг с яркочервени неонови букви „Черис“.

Сред бурното море от звуци бавно се движеше син пикап. Върху плоската му задница, кръстосали крака, седяха две момчета и пушеха.

— Обзалагам се, че тук гъмжи от наркотици — отбеляза Даяна.

Боунстийл хвърли поглед към отдалечаващия се пикап и измърмори:

— Сто на сто. И то с килограми. Но ония двамата не пушеха наркотик, а куалуди.

— Не знаех, че може да се пуши.

Боунстийл сви рамене.

— Тук всеки ден изниква по някоя нова стока. Те са толкова изобретателни.

Той свали ръце от волана и продължи да наблюдава входа на „Черис“. Надолу по многолюдния булевард Даяна мерна въртящата се преграда в червено, бяло и синьо на спирката „Шеврон“. Клаксони свиреха в такт с музиката, която се лееше в нощта като общ поток от звуци.

— Знаеш ли нещо за това място? — попита Боунстийл, посочвайки с палец сводестия вход на бара.

— Да, разбира се, чувала съм някои неща. Кой ли не е чувал? Но никога не съм идвала тук.

— И само това ли знаеш?

Живите му очи се стрелкаха насам-натам сред рояка от младежи, които безгрижно влизаха и излизаха от заведението. Обляното му от цветния неон лице изглеждаше сиво-синьо.

— Ъхъ.

Даяна помисли, че той ще добави още нещо, но мъжът мълчеше. След малко извади цигара „Кемъл“ без филтър и я запали. Изпусна дима през прозореца и Даяна си помисли: „Дори и ченгетата си въобразяват, че водят достоен живот.“ Веднага осъзна, че не е честно да разсъждава така. Това обаче не я притесни ни най-малко.

Входът на „Черис“ бе задръстен от момчета с провиснали коси, облечени в тениски без ръкави и избелели джинси; голите им бицепси блестяха в жълтеникавата светлина като намазани с някакво мазило. Сред тях имаше и момичета, почернели от слънцето, с изящни носове, целите посипани с лунички; тъмно начервените им лъскави устни приличаха на сочни плодове, а гримът около очите им — на парчета пъстроцветна змийска кожа. Шарените рокли на момичетата бяха в пълно несъответствие с вида им, а лъскавите сапфирени и рубинени допълнения в облеклото на партньорите им наподобяваха повече бельо, намерено на пода в някой публичен дом, отколкото на дреха за улицата. В същото време момичетата изглеждаха нежни и уязвими, съвсем като деца, които по невнимание са се пуснали от сигурните ръце на родителите си.

Сред този прилив и отлив на младежи в полусянка стояха четири момчета. Върховете на дългите палмови листа докосваха главите им, а от време на време жълтите фарове на автомобилите ги хващаха в лъчите си, после бавно отминаваха край тях. Едното от момчетата явно беше водачът. Косата му беше толкова светлоруса, сякаш бе изпредена от платина. Имаше светли очи, хлътнали дълбоко и доста раздалечени, тънък нос и доста плътни устни. То разговаряше с едно момиче на ролкови кънки, а приятелите му гледаха момичето с премрежени очи. Едното момче загриза ноктите си, другото отпи глътка от бутилката бира, която извади от кафяв плик. Светлокосото момче кимна рязко и парите минаха от едни ръце в други. То потупа девойката по задника, тя се отдалечи по тротоара и слезе на платното. Пресече почти тичешком булеварда, сновейки между колите. Когато се намери на другия тротоар, зави надясно в пряката и продължи да върви със същото темпо.

Даяна проследи момичето с поглед, усещайки в ноздрите си силната миризма на натрупващи се отработени газове, задържани във въздуха от смога, от парниковия ефект, от своенравния южнокалифорнийски дух. Главата й се замая за миг. После я удари вълна от други миризми, довеяни от върволиците бавно придвижващи се коли и камиони — миризми на чили[1] тако[2], прегоряла мазнина, марихуана.

В жълтеникаво осветения мрак Даяна забеляза как момичето се отправи към движещи се сенки в страничната уличка; видя и мексикански младежи, осветени за миг от блясъка на булеварда, които се спотайваха в тъмното, любители на кокаин и куалуда, но все още крале на марихуаната и бирата.

Момичето, което извърши покупката си, се обърна, тръгна по уличката към булеварда и когато понечи да се втурне обратно през шестредовия поток от коли, вниманието на Даяна бе отклонено от оглушителния гърлен звук на мощен мотоциклет. Той се отдели от автомобилния керван и се насочи към бордюра на тротоара пред входа на „Черис“. Още преди да разпознае тъмночервения цвят и прозрачното тяло на мотоциклета, Даяна беше сигурна, че това е Крис. Той носеше пъстроцветна каска без отличителни знаци, вехто кожено яке с отпрани ръкави и прави, тесни джинси. Без да сваля каската си, Крис бързо слезе от мотора и прекоси тротоара.

Боунстийл възпря с ръка Даяна, която посегна да отвори вратата.

— Недей — тихо каза той. — Стой си на мястото.

— Защо?

Той не отговори и продължи да гледа към двукрилата врата на „Черис“.

След минути се появи Крис с някакво момиче. То по нищо не се отличаваше от стотиците други момичета наоколо: дълга руса коса, която падаше свободно по загорелите й от слънцето рамене. Гърдите му изпъкваха дори под широката жълта фланелка; краката бяха скрити под яркозелени памучни панталони. Девойката плавно се плъзгаше върху чифт луминесциращи скейтборда, правени по поръчка. Тя изобщо не поглеждаше встрани.

Четирите момчета до входа я проследиха с поглед, изпълнен със същото безразличие, с което гледаха всичко край тях. Нито един от тях не бе подстриган късо, каквато бе новата мода по Източното крайбрежие. Косите им бяха дълги до раменете — пълна противоположност на иначе преднамерено постигнатия им мъжествен вид.

Момичето се качи на мотоциклета зад Крис. Десният крак на Крис напомпа педала и моторът заработи с гърлен рев, изпускайки облак синкав дим. Крис завъртя дръжките и, оставяйки след себе си остра миризма на изгоряла гума, се отдели от тротоара. Запровира се между колите, направи обратен завой и се отправи на юг към Холивуд.

— Божичко! — възкликна Даяна. — Ти си знаел от самото начало!

— Мръсното бельо, помниш ли?

— Днес държиш първенството по изненадите — остро отбеляза Даяна и си спомни за бледото подпухнало лице на Модред.

Девойката се върна със стоката си и сложи прозрачния плик с марихуана в шепите на младежа с платиненорусата коса. Той се наведе и впи устни в нейните. Едната му ръка обви талията й и се спусна по-надолу; когато пръстите му обгърнаха едната половинка на изящно очертания й задник, девойката похотливо притисна хълбок в снажното му тяло. Младежът я потупа и се отдели от нея — сякаш трябваше да избира между девойката и дрогата. Девойката продължи върху скейтборда си към „Черис“. Когато Даяна вдигна поглед отново, тя бе изчезнала.

— Обзалагам се на три към едно, че Чарли У пласира нещо — каза Боунстийл, отваряйки вратата на автомобила си.

Двамата прекосиха тротоара, тъй претъпкан с хора, че едва ли не цвърчеше под лъчите светлина, които се движеха насам-натам по булеварда.

В „Черис“ беше мрачно и задимено, пълно с палми, провиснали като конски опашки листа и младежи, и девойки с конски опашки. Отдясно имаше дълъг бар, боядисан в тъмен, лъскав цвят, а зад него — огледала, поставени под ъгъл, и стъклени полици, изпълнени с бутилки. Страничните повърхности на бара, както и масите покрай стената отляво бяха лакирани в черно. Малко по-навътре помещението правеше чупка, водеща към двойно по-широка зала. Зад стъклена стена и двукрила стъклена врата се виждаха младежи, танцуващи в ритъма на диско музика. Там осветлението бе меко, а шумът — изненадващо приглушен.

— Как ли ще открием Чарли У сред тая тълпа? — обърна се Даяна към Боунстийл.

Нечий глас се лееше от тонколоните, които висяха от облицования с плочки таван: „Ти с твоите немигащи очи…“

— Да идем да поговорим с бармана — предложи Боунстийл и я поведе към тапициран с кожа висок стол.

„Ти червиш устни и ми съобщаваш,

че ти си всъщност единствената възможност…“

— Какво да бъде? — Барманът беше набит човек с мустаци с цвят на канела, които се спускаха от двете страни на устата. Имаше дълга коса и умни очи.

— Две бири — отвърна Боунстийл. — „Кирин“, ако имате.

„Недей да бързаш,

защото никак не е късно.

Недей да бързаш,

защото никак не е късно…“

Започна парче на „Хартбийтс“. Разнесе се гласът на Крис — нисък и заплашителен. Даяна заговори:

— Познавате ли мъж на име Чарли У?

Барманът откъсна листче със сметката им и посочи с палец една маса в сянка, близо до стъклената стена на дискотеката.

— Всяка вечер идва да ви чака, госпожице Уитни.

Някой на бара го повика и той се отдалечи, преди Даяна да успее да го попита още нещо. „Всичко това е работа на Мейър“, помисли си Даяна. Стори й се унизително. Все още й предстоеше да извърви дълъг път. Тя поведе Боунстийл през претъпканата зала.

Чарли У беше от онзи тип китайци, чиито черти на лицето бяха толкова нежни, че можеха да минат за женски. Много дългата му коса още повече подсилваше това впечатление и той имаше вид на хермафродит. Гласът му обаче не беше женствен — звучеше меко, но беше дълбок и плътен. Когато видя Даяна, той се усмихна и стана. Ала усмивката му бързо изчезна и мъжът сбърчи вежди, след като Даяна му представи Боунстийл.

— Казаха ми, че ще разговарям с един човек — рече той. — Само с вас. Нямам нищо против ченгетата, но и не ми трябва да разговарям с тях.

— Не съм казала, че той е ченге.

— Ха! — сви презрително устни Чарли У. — И не е нужно! Всички ченгета вървят по един и същ начин. — Очите му се вторачиха в Боунстийл. — Макар че по облеклото се отличавате от ония, които съм виждал.

— Той съвсем не идва заради вас — рече Даяна, — ако това ви безпокои.

— Аз нямам какво да крия — отвърна Чарли У, — особено пък неща, които интересуват ченгетата. Просто ви казвам каква беше уговорката.

— Ще променя уговорката — не отстъпваше Даяна. — Боунстийл остава с мен.

— Нищо няма да чуете.

— Изчакай ме тук — обърна се Даяна към Боунстийл. — Отивам да се обадя по телефона.

За пръв път в очите на Чарли У светна пламъче.

— Недейте да се обаждате — с недоволство я спря той. — Можете ли да гарантирате за него?

Даяна кимна.

— И това ще бъде неофициален разговор, нали?

— Що се отнася до мен, ти си чист — отбеляза Боунстийл.

— Искам да го чуя и от дамата. Тя познава източника, който ме интересува.

— Имаш думата ми, Чарли.

— Добре — кимна той. — Тогава да седнем.

Чарли поръча по още една бира за всеки. Погледът му проследи едно момиче на не повече от тринайсет години, с дълга, обезцветена тук-там от слънцето коса с вплетени в нея мъниста и пера. — Много са млади за мен — рече той, сякаш се оправдаваше. — Но управата ме познава и никой не ме закача — мъжът сви рамене. — Аз не съм с редовно работно време.

— Всъщност какво работиш? — заинтересува се Даяна.

— Механик съм.

— Механик ли? — повтори Боунстийл. — Кого си седнал да будалкаш, момче. Ние знаем, че вкарваш дроги в…

— Разбрахте ли сега защо възразих одеве? — рече Чарли У с искрено разочарование, изписано по лицето му. — Вие никога нямаше да разговаряте така с мен, госпожице Уитни. За вас получих уверения. Ама за него… — той сви рамене.

— Човекът е прав, Боби — намеси се Даяна възможно най-тихо, но да се чуе над усиления глас на Крис. — Остави го на мира — после се обърна към другия. — Добре, Чарли. Поправяш коли.

— Не — поклати глава онзи. — Самолети.

— Значи си авиомеханик?

Чарли У кимна.

— Какво общо има това със случая?

— Мълчи, Боби — изсъска Даяна. — Работиш ли с малки самолети? Двумоторни?

— Ами квалифициран работник съм — поясни Чарли У, — но се специализирах в реактивните. Например 707S, широкоплощници, частни, от този род.

— Но не работиш за дадена авиокомпания.

— Не. На свободна практика съм. Така печеля повече.

— Не се и съмнявам — измърмори Боунстийл.

— Вижте — раздразни се Чарли У, — обикновено съм много търпелив човек, но няма ли да му запушите устата или нещо подобно? Започва да ми досажда.

Даяна сложи длан върху ръката на Боунстийл, за да го усмири.

— Хайде да постигнем някакво разбирателство — обърна се тя към двамата. — Това е моя инициатива и ще ви бъда признателна, ако бъдете по-отстъпчиви — и с по-нисък глас додаде: — По дяволите, престанете да се заяждате!

Нещо й убягваше, нещо, което Чарли У беше казал. Какво каза той?

— Къде си работил последните шест месеца?

— Нямах много работа напоследък — бавно разтегли устни в усмивка мъжът. — Но дори и да не беше така, пак щях да знам какво ви интересува — той погълна остатъка от бирата си и поръча нова. — Обадиха ми се по телефона. Някой си искал да прескоча до един от частните хангари и да хвърля поглед на един лонгхорн, серия 50 — вдигна очи към Даяна. — Знаете ли какво е това?

Даяна кимна.

— Частен широкоплощник. С около десет места — и в отговор на одобрителния му поглед добави: — Летяла съм с такъв. Може и да се окаже същият.

— На него имаше ли знака на водещата китара на „Хартбийтс“?

— Да.

— Е, значи е същият — Чарли У разбърка бирата с тънкия си показалец. — Когато отидох, те тъкмо го заличаваха, за да изглежда като останалите от серията 50.

— И какво искаха от теб?

— Когато самолетът — всеки самолет — тръгва на дълъг път, желателно е да бъде проверен основно, ако си разумен.

— Но нали има щатен авиомеханик? — попита Даяна.

— Освен мен и тоя, дето следи за атмосферните условия нямаше друг — отвърна Чарли У. — Никой от нас двамата не обръщаше внимание на другия. Всеки сам си правеше своите заключения — той отпи глътка бира.

— Срещна ли се с човека, който ти се обади по телефона? — поинтересува се Боунстийл.

— Не. Получих ключ за пощенска кутия в пощата. И ми платиха по този начин. Пуснах обратно ключа в пощенската кутия и това беше всичко — той вдигна пръст. — И още нещо. Не беше предвидено да се превозват хора, поне с тогавашния полет. Успях да хвърля бегъл поглед в самолета. Всички седалки бяха свалени.

— И какво имаше вътре? — запита Даяна.

— Абсолютно нищо. Едно празно пространство. Ама тежеше с тонове.

— Да не би да са пренасяли наркотици? — усъмни се Боунстийл.

— Тогава защо ще си правят труда да махат седалките? — отвърна Чарли У. — Не, беше нещо огромно и тежко — той допи бирата си и обърса устни. — Ами това е.

— Я почакай — рече Даяна. — Кога се случи това?

— О, преди около шест месеца. Бива ме да помня и дати — мъжът се усмихна. — Приятно ми беше да се запозная с вас, госпожице Уитни — той стана и се обърна. — Е, и с вас, господин Боунстийл. Не сме се срещали досега.

„Ван Нуйс“ и долината останаха зад гърба им за рекордно време. Боунстийл отби по посока на Мълхоланд и се отправи към горния край на Топанга Стейт Парк. Известно време пътуваха в пълно мълчание. Боунстийл извади цигара „Кемъл“ и я запали с една ръка. Дръпна дълбоко и изпусна дима през отворения прозорец. Горящият край на цигарата като че ли беше единствената жива светлинка в нощта.

Щом навлязоха в парка, Боунстийл направи завой и те веднага се озоваха на грубо павиран тесен път, който бързо премина в пътека от утъпкана пръст. Той спря колата и изгаси двигателя. Лекото пърпорене беше в контраст с възобновения хор на щурците и дървесните жаби. Във високите клони на дърветата нещо изшумоля, после се чу плясък на криле, който се загуби по посока на небето.

Боунстийл допуши цигарата си и я изгаси в пепелника. Излезе от колата. Даяна не го попита защо я доведе тук — знаеше само, че разговорът им още не е приключил. Тя също слезе от колата. Мястото беше хладно и влажно като край морето. Боунстийл вдигна поглед, когато чу листата и тревата да изхрущяват под стъпките й.

— Ще ми се да знам — заговори той тихо, — защо попита Чарли У кога е бил при самолета?

— Много странно — рече Даяна, — но отначало реших, че това е произволно казан период, който веднага изхвръкна от главата ми. Нали разбираш, шест месеца е… — почти цялото му лице беше в сянка и Даяна като че ли трябваше да си представя всяка отделна негова черта и да я постави на място, сякаш беше хирург по пластични операции, който работи върху най-сложното възстановяване на лице в практиката си. — После си дадох сметка коя е причината да стане тъкмо тогава. Не си спомням кога точно, но Силка ми спомена нещо във връзка с Крис и Тай. Каза ми, че преди шест месеца са били сами двамата.

— А Найджъл къде е бил?

Даяна вече изобщо не виждаше лицето му и се запита дали Боунстийл се е изместил или просто изведнъж е станало по-тъмно. Главата й продължи да бъде обърната по посока на гласа му.

— Отсъствал. Само това ми каза Силка.

— Отсъствал — Боунстийл повтори същата дума, но в неговите уста тя прозвуча по съвсем друг начин.

В последвалата тишина Даяна изведнъж почувства, че я изпълва страх.

— Боби — едва чуто рече тя, — какво се замисли така?

— Според мен — бавно отвърна той, — ти през цялото време си била на грешна следа. Найджъл изобщо не е замесен в пренасяне на наркотици. А в нещо още по-опасно.

— Какво имаш предвид?

— Я поразмисли малко — каза Боунстийл и тя го чу да се раздвижва. — Всички отделни елементи са пред теб. Найджъл — полуирландски католик, с майка, която почти сигурно е била член на ИРА. Баща му пък мразел католиците, което оскърбявало жена му, и накрая той я напуснал. Сестра му в Белфаст преминала в нелегалност. Сега се върни за малко в Щатите. Ти си в международно известна група със собствен самолет. Добре, колко често се използва този самолет официално? Три, най-много четири месеца в годината, когато групата е на турне. И какво го правят през останалото време, а? Седи си върху колесниците в частния хангар и бездейства. Добре, кой ще узнае дали не „заемаш“ този самолет, да речем, за два-три набързо извършени полета годишно? Примерно по два дни всеки? Никой.

— И с каква цел? — Даяна видя как очите на Боунстийл проблеснаха подобно на хищен звяр, дебнещ в мрака.

— Помисли си, Даяна. Ти си полуирландка, католичка, сестра ти е член на ИРА. За какво би използвала самолета?

Даяна не знаеше, но проумя, че Хадър знаеше.

— За оръжие?

Боунстийл се усмихна и вдигна палец и показалец.

— За оръжие.

Тя въздъхна дълбоко.

— Ами Маги?

— Маги се е досетила. Или… — той пристъпи много близо до Даяна, — поне сега предположението е такова: „Акция на ИРА, възложена като отмъщение за нападенията, замислени от Шон Туми“.

— Но защо правиш тази връзка? Защо е направено така, че все едно Модред е извършил убийството?

— И това е обяснимо. За да се прикрие убиецът. Той е бил умело внедрен и прикриван с години. Защо да се разкрива сега?

— И в двата случая не ми харесва.

Боунстийл се изсмя силно.

— То не е направено, за да хареса на теб. Това е нещо, което не можеш да контролираш.

— Ти си го знаел, така ли? — злобно попита Даяна.

Той направи крачка встрани, сякаш да се отдалечи от думите й.

— От тук почти нищо не се вижда — каза Боунстийл. — Дърветата, високите хълмове закриват всичко, освен мъгливото зарево високо в небето на изток — обърна се той. — Но така е по-добре.

Извади нова цигара, но му отне известно време, преди да я запали поради нощния вятър, който се надигна и раздвижи листата наоколо.

Даяна мълчеше, прехвърляйки вероятно свои мисли в главата си, леко развълнувана, мъчейки се да определи докъде беше Даяна и откъде почваше Хедър.

— Не мисли за Силка — каза Боунстийл в мрака. — Той е интересна загадка. Но в края на краищата е само един контрабандист, дребна риба, поредната плячка, хванала се случайно в капана, който сме сложили, Найджъл е този, който ме интересува.

— Но откъде си толкова сигурен? — Даяна заобиколи колата и застана до Боунстийл.

Тук, върху гърбицата на възвишението въздухът беше по-чист; неприятната миризма на сяра и изгоряла гума, наслоена в смога, който се стелеше ниско над долината на Сан Фернандо постепенно се бе изпарила от ноздрите им. Даяна пое дълбоко въздух. Изглежда някъде наблизо имаше, положително имаше, въздушен коридор, водещ към морето, защото обонянието й долови влагата, тежкия дъх и фосфора така осезателно, сякаш се намираше на брега край Малибу.

Тялото на Боунстийл бе напълно неподвижно, силуетът му наподобяваше черен стълб, забит дълбоко в земята. Единствено живото червено око на цигарата описваше малки дъги в тъмнината, когато ръката му я поднасяше към устните и отново я сваляше до тялото му. Даяна чуваше ритмичното съскане на изпуснатия дим — сякаш вълна пропълзяваше лениво по пясъка.

— Навремето — изведнъж заговори Боунстийл и тя се стресна — познавах едно момиче — смехът, който последва, беше дрезгав като метла, стържеща по каменен тротоар и доста неприятен. — Беше много отдавна.

Даяна внимателно го наблюдаваше. Погледът му беше празен. Не виждаше нито нея, нито дърветата, нито ниското, плътно небе.

— Тя беше романтичка, въпросната Марша. Пълна с идеали и надежди. Фантазьорка — той пусна фаса на земята и го стъпка с върха на обувката си. — Беше красива като майка ми, дори повече. Имаше кестенява коса, очи с цвят на ирландска мъгла или… всъщност на нея й харесваше това определение. И имаше право — Боунстийл въздъхна дълбоко. — Запознах се с нея малко след като бях станал ченге. Тогава бях много отдаден на работата си. Бях много сигурен какво искам и, по-лошото, какво е най-доброто за мен — той сви рамене. — По онова време нещата ми изглеждаха доста сложни. Тя малко се ужасяваше от това, което съм и от това, в което си мислеше, че вярвам. Но то не й пречеше да ме обича, само правеше връзката ни по-трудна и по-сложна. Ту я доближаваше, ту я отдалечаваше от мен. Бяхме влюбени един в друг, живяхме известно време заедно — може би година и половина някъде. Беше и дълго време, и не съвсем дълго. Обичахме се безумно. Но накрая тя ме напусна. Това беше единственият начин да оцелеем и двамата. „Отивам си от теб, Боби, каза ми тя една вечер. Ще замина някъде колкото се може по-далеч. Замълча за миг, преди да продължи: Ще ти пиша, но ако ми обещаеш, че няма да тръгнеш след мен.“ И аз й обещах. След месец получих картичка от нея. Беше от Флоренция. Месец и половина по-късно дойде картичка от Гранада и накрая, в разгара на лятото, пристигна още една — от Ибиса[3].

„Срещнах един изключителен човек, пишеше тя. Изпращам ти тази картичка, не за да те нараня, а да ти кажа, че откривайки този човек, разбрах всъщност колко много те обичам. Винаги ще те обичам, Боби. И никога няма да те забравя.

С любов, М.“

Боунстийл кръстоса ръце върху гърдите си. Даяна протегна ръка и го докосна по рамото. Но той като че ли не почувства нищо.

— Междувременно аз запълвах времето си и с други неща, създадох нови приятелства, просто я забравих. Но, знаеш ли, най-странното беше, че тя по някакъв начин не излизаше от ума ми. Така както ми бе писала в картичката си от Ибиса, така и аз установих, че тя винаги ще бъде част от мен. Има жени, които идват и си отиват. Появяват се постепенно и изчезват постепенно. Но не и Марша. И нито за миг не съм съжалил задето я срещнах, дори след цялата болка от раздялата ни. По някакъв необясним, недвусмислен начин ние бяхме полезни един на друг в онези бурни, безумни дни и нощи. Имахме си доверие, за да вървим напред.

Даяна пъхна ръка под мишницата му и се притисна в него.

— Значи, в крайна сметка, историята завършва с щастлив край.

— Не съвсем.

Боунстийл тръгна да върви и тя го последва. Бе станало вече доста късно и образувалата се лека мъгла се промъкваше между високата трева, виеше се край ниските храсти, закриваше стволовете на дърветата в далечината. Те като че ли бяха откъснати от останалия свят и се разхождаха във въображаема страна, в която времето беше спряло.

— Известно време изгубих следите й, по-точно, нямах никаква вест от нея — продължи след малко Боунстийл. — През това време аз смених жилището си. Поради тази причина плюс недостатъчната такса за пощенски разходи писмото пристигна месец и половина, след като го бе писала. Намираше се в Лондон; имала бебе. И никого другиго. Била сама, без приятели… нямало кой да й помогне. Тръгнах незабавно и прелетях океана. Реших, че най-малкото, което можех да сторя, е да я върна обратно. Ала бях много закъснял… много време беше…

Боунстийл продължи да върви, докато стигнаха до ръба на стръмна долчинка. Денем гледката щеше да е великолепна, ала сега, както бе забулена в тъмнина и мъгла, долчинката изглеждаше като дупка, издълбана в земята, черна и бездънна. Боунстийл се загледа известно време в нея.

— Тя беше мъртва, бебето беше мъртво. Пуснала газта с последните си монети и изгасила лампата. Прочетох това черно на бяло в Ню Скотланд Ярд. Били повикани, защото била американка. Нямала семейство, нямала никого и те не знаели към кого да се обърнат. Аз бях единственият й близък, но не я върнах обратно. Уредих да се извърши опело, намерих място, където да ги погребат — той прегърби рамене. — Дълго пътувах обратно, но когато се прибрах, заварих една последна отвратителна изненада. Едно последно писмо от Марша. Било е писано само ден след предишното.

„Не обвинявай Найджъл, пишеше тя. Трябваше ми доста време, за да го разбера. Струваше ми се, че ще го мразя вечно, защото мислех, че ме е предал. Вярвах в него, в това, което беше, в огромната му житейска сила. Не той беше лъжата, а аз. Той е само едно дете и затова е невинен. Той няма морални принципи и затова не може да бъде лош. Аз съм, аз, аз, аз. Има нещо грешно в мен. Аз не съм за тук. Нямам предвид Лондон. Сбогом, Боби. Ти си всичко, за което си спомням в този момент.“

Нощта падаше върху тях така, сякаш досега бе стаявала дъх. Тихите звуци на щурците, тъжните вопли на нощните птици, пресекливото шумолене на храстите, размърдвани от дебнещите стъпки на някое животно — всичко това заедно с биенето на сърцето й припомни на Даяна, че все пак животът тук продължава с някакъв неспирен устрем, който не можеше да бъде отречен. По гърба й пропълзя тръпка и тя се хвана по-здраво за Боунстийл, обгръщайки гърба му с ръка.

— Хайде — прошепна тя, сякаш се страхуваше, че ако повиши глас, ще смути живота, който течеше край тях и ще ги хвърли обратно в тъмното отчаяние на разказа му. — Да се махаме от тук.

Ала той не помръдваше.

— Не искаш ли да узнаеш кой е въпросният Найджъл? — гласът му бе изпълнен с жлъч.

— Вече знам — кротко отвърна тя. — Да тръгваме.

Този път успя да го обърне и те бавно закрачиха към колата. Росата бе овлажнила крачолите на панталоните им, а краката на Даяна бяха мокри в сандалите и. Когато стигнаха до отворената врата, тя му каза:

— Не биваше да се залавяш с този случай.

За пръв път от едва ли не век насам той я погледна право в очите.

— Знам.

Сенки се движеха косо по лицето му в такт с поклащането на околните дървета.

— И, естествено, твоят капитан не знае нищо за тази твоя предварителна ангажираност.

Сивите му очи потъмняха от вълнение.

— Той няма представа.

— Така си и мислех. Иначе щеше да те махне от този случай за по-кратко време, отколкото щеше да ти е нужно да му разкажеш историята. Поне дотолкова знам.

Боунстийл не отвърна нищо, продължи да я гледа в очите. Лъхаше й леко на тютюн, на одеколон и едва доловимо на пот. Но съчетанието не беше отблъскващо. Даяна наклони глава на една страна.

— И предполагам, че е било чисто съвпадение да ти бъде възложен този случай.

По устните му пробяга призрак на усмивка и изчезна.

— Няма такова нещо като чисто съвпадение. Аз подмамих Фицпатрик да го възложи на мен.

— И как го направи?

— Много просто. Заявих му, че няма да се заема. Завалията, той толкова е предвидим. Просто ми го набута в ръцете.

— Правилото за лична заинтересованост. Явно има голям смисъл.

— И това ми е известно — гласът му прозвуча мрачно. — Но детето е било на Найджъл, Даяна. Той е бил отговорен, независимо какво е смятала Марша. Не твърдя, че кучият син е трябвало да се ожени за нея. Но тя не заслужаваше такава съдба.

— Значи ще продължиш.

— Да — отвърна той, накланяйки се леко напред. — Докрай.

— Вече е време — съобщи Берил Мартин с твърдия си, кастрещ начин на говорене. Нямаше съмнение, че това беше факт, а не предположение, макар че според нейното мислене и едното, и другото бяха взаимозаменяеми, стига да излизаха от нейните уста. — Голямо цъкане се носи в този град — продължи тя. — Като бомба със закъснител, готова да избухне. Всеки го знае, Даяна. Дори враговете ти го чувстват и дланите им се изпотяват.

Рубънс погледна към Дори Спенглър, после обратно към Берил.

— Вече няма време — рече той — за каквито и да е фалове.

Берил му хвърли широка усмивка, средата на която леко се скри от върха на носа й.

— Абсолютно никакви.

Четиримата седяха около една безупречно подредена маса почти в дъното на „Льо Троазием“. Навън, на Мелроуз, беше тъмно и валеше — онзи кротък, безветрен дъжд, който падаше над Лос Анджелис, сякаш като възмездие за някакво древно престъпление. Но тук, в ресторанта, мястото, където — поне през този период на годината — можеше добре да се похапне, осветлението беше меко и слабо и хвърляше отблясъци в бледожълтия и зелен интериор и във финия кристал. Сервитьорите бяха облечени в черни смокинги и колосани бели ризи с папионки, а Антоан, салонният управител, беше толкова елегантен, че чак да настръхнеш. Казано накратко, „Льо Троазием“ имаше възможно най-европейската атмосфера, постигната някъде в Южна Калифорния.

Берил, ослепителна като какаду в сивобелезникавата си рокля, която ни най-малко не прикриваше туловището й, вдигна чашата си и след като се вгледа в матово остъклената лампа през бялото вино, внимателно отпи от течността. Вляво от нея, под нивото на масата, имаше сребърна кофа, пълна с лед, в която, наклонена, лежеше бутилката, покрита с влажна кърпа.

— Та да се върнем към изпотените длани — продължи Берил, оставяйки чашата си на масата. — Никога няма да познаете кой ми се обади тази сутрин по телефона — тя не изчака отговор; беше ясно, че никой не можеше да отговори. — Дон Блеър.

— Импресариото? — Спенглър въртеше в ръка вилицата си. — И какво иска?

— Един от клиентите му ще представи филм идната седмица — сега Берил гледаше така, сякаш току-що бе преглътнала най-вкусния залък. — Режисьор е Марк Наситър.

Даяна вдигна глава и очите на Берил се вторачиха в нейните.

— „Небесен огън“ — вметна Рубънс. — Гледах го, за войната в Камбоджа. Долнопробна работа. И какво?

Берил го пренебрегна за миг и попита Даяна:

— Познаваш ли го?

— Познавах го — отвърна Даяна. — Просто още едно лице от миналото ми.

— Разбирам — Берил се усмихна благо и сви рамене. — Както и да е, няма значение. Дон се обади рано-рано сутринта да пита какво, по дяволите, сме намислили да правим. „Противно на онова, което всеки от вас си мисли“, каза той, „всеки филм, който е номиниран, има вероятност да спечели.“ Долових уплаха в гласа му и така ми се прииска да мога да запиша разговора. „Всички вие, копелета такива, се държите тъй, сякаш «Оскар»-ът ви е вързан в кърпа. Има още цяла седмица. Всичко може да се случи.“

— И ти какво му отвърна? — поиска да узнае Спенглър; захилената му уста го издаваше, че историята му доставя удоволствие.

— Казах му — предпазливо започна Берил — да иде да гледа „Хедър Дюел“.

Всички се разсмяха. Спенглър доля вино в чашите, а сервитьорът безшумно се приближи, поклони се леко и им връчи светлобежови огромни карти с менюто, изписано на ръка със зелено мастило. Той каза какъв е специалитетът на деня, те поръчаха яденето и още една бутилка „Кортон Шарлман“.

— Ако говорим сериозно — подхвана Берил, — нюйоркското изстрелване на филма, за което всички трябва да благодарим на Рубънс, беше пълен успех. Националната преса, която цяла седмица работеше под пара, продължава да пристига и ние сме затрупани от работа по повод лосанджелиската премиера. „Нюзуик“ основателно се засегна, че „Тайм“ го би с този репортаж, но нямаше как да пискат срещу нас, тъй като той им бе предложен и на тях. Сега и те искат да направят един — Берил се усмихна отново, ала този път в усмивката й се прокрадна ехидност. — Разбира се, това, което използвах за стръв, беше специалният материал за новия филм на Даяна. Знам, знам — протегна тя ръце към Спенглър, за да предотврати възраженията му; несметните й на брой златни синджири издрънчаха в хор, — ние с теб го прегледахме преди това и аз много добре съзнавам, че студиото иска да се придържаме към него. Това е заради Брандо. Аз пък ще кажа майната му. Брандо ще направи филма. Договорът вече е подписан. Така ли е, Дори?

Спенглър кимна намръщен.

— Така е, но това какво е? Лист шибана хартия. Познавам Брандо по-добре от всички вас. Той може да се оттегли всеки миг, преди камерата да почне да работи. Дори и след това. По мое мнение, да хукваме преди сигнала с този материал, може да…

— Представи си го така — прекъсна го Берил. — Той е пуснат като репортаж в „Нюзуик“. Шансовете се откриват повсеместно още същата седмица, в която Даяна получи своя „Оскар“. Не е нужно да ти казвам какво ще означава това за нея.

— Аз си мисля за…

— Рубънс — повторно прекъсна Спенглър Берил, — ти какво мислиш?

Предястията дойдоха и бяха поднесени едно по едно тъй внимателно, сякаш бяха безценен порцелан. Рубънс заби поглед в съвършено правата редица от аспержи. Той изчака, докато сервитьорът полее връхчетата им с три препълнени супени лъжици гъст кремав холандски сос и когато сервитьорът се отдалечи от масата, той изля останалия сос в чинията си. Взе ножа и вилицата, погледна Берил право в очите и рече:

— Действай.

След като изяде три хапки от аспержите, той се обърна към Спенглър:

— Нито за момент — заговори Рубънс с подкупващ глас — не забравяй кой си и какъв си. Ти си тук само защото аз съм ти разрешил. Може и да си мислиш, че правиш толкова грешки, колкото и ние останалите… — той млъкна и се вторачи в ярката червенина, която запълзя от врата към лицето на Спенглър при спомена за думите, изречени пред Даяна на приема в Ню Йорк, — но много се заблуждаваш. Твоите грешки са много повече. Както си и много по-заменим. Веднъж сглупи и това беше достатъчно. Гледай да не сглупиш отново — Рубънс забучи върховете на вилицата си във връхчето на една аспержа и я повдигна цялата. Сосът от нея закапа в чинията. — Ти беше прав в едно, Дори. Аз съм най-обикновен човек. Но само си помисли какво тогава си ти.

Лицето на Спенглър почервеня напълно. Високо на челото му тихомълком запулсира вена.

— Веднъж вече ти позволих да ме стъпчеш.

Той понечи да стане.

— Дори, седни и се дръж прилично — спокойно рече Берил.

По горната устна на Спенглър изби пот, брадичката му потреперваше.

— Нямаш право да разговаряш така с мен. Ще се обадя на Брандо и…

— Съветвам те да не го правиш — тихо каза Рубънс. — Ако сега напуснеш масата, повече няма да се върнеш. Ти стъпи от лайното в градина, пълна с рози — вилицата спря на път за устата му. — При това, розите не бяха твои — той задъвка аспержата. — Какво ти сторих, та да риташ така срещу мен, а? Аз ти дадох в ръцете тази работа и пак не си доволен. Може би искаш цялата баница. Наистина ли смяташ, че можеш да ме надвиеш?

Със звучна въздишка Спенглър седна на мястото си. Взе смачканата ленена салфетка и обърса с нея лицето си няколко пъти.

— Бях обиден, това е истината. Третиран съм като помощник-келнер.

— Без теб нямаше да получим филма на Брандо толкова бързо — отбеляза Берил.

— Знам, но…

— Не ти харесва начинът, по който аз се отнасям с теб, така ли? — попита Рубънс.

Спенглър го погледна.

— Е, добре, момче, вземи да понаучиш нещо на бърза ръка. Трябва да спечелиш уважението на всички тук. Не си въобразявай, че са те уредили на топло местенце. Всички ние имаме да вършим работа. И ако не я вършим, а само си седим по цял ден и се възхищаваме на отраженията си в огледалото, нищо няма да излезе. Ти си мислиш, че можеш току-така да се измъкнеш, че познаваш Брандо по-добре от благоверната му. Много важно! Гледай да не те отвее вятърът. Това всеки ден се случва с хората тук. В даден момент те са полезни, в следващия вече са вчерашни новини — Рубънс отмести настрани празната си чиния. — Виж какво, ти имаш ум, имаш и воля… поне тъй си мисля, иначе нямаше да те препоръчвам първо на Даяна. Просто си дръж главата изправена и ние всички отново ще бъдем предпазливи като мишки.

Сервитьорът дойде да прибере празните чинии. Остави само тази на Спенглър.

— Всичко е наред — обади се Рубънс, — ще изчакаме Спенглър да свърши с предястието си.

— Обичаш ли ме? — попита я той, когато се прибраха вкъщи.

— Да.

— Не съм си и помислял, че мога да задам такъв въпрос на жена.

— Никога ли не си го задавал на съпругата си?

— Винаги съм предполагал, че ме обича — той плъзна длан по ръката нагоре към рамото й. — Никога в живота си не съм искал толкова силно да чуя истината.

— Защо? — прошепна тя. — Ти си този, който ще си отидеш накрая.

Той я погледна учуден.

— Защо смяташ така?

— Защото — отвърна тя и сложи върховете на пръстите си върху сърцето му, — нямам и представа какво има тук. Понякога си мисля, че сърцето ти е от стъкло — не, от пластмаса — можеш да виждаш през него, но не можеш да го разбиеш. Ти си като този град, Рубънс. Град, който всъщност не е никакъв град; хем е тук, хем не е тук — тя облегна глава на гърдите му.

Той я обгърна с ръце и я притисна плътно към себе си.

— И какво ще стане, ако те напусна? — попита той.

— Нищо — излъга тя. — Абсолютно нищо.

Боунстийл й се обади късно една сутрин, след като Рубънс беше тръгнал за офиса.

— Стана ли?

— Чакай малко — тя се търкулна в леглото и се протегна. Спеше ли или сънуваше с отворени очи? Не знаеше. В мислите й се въртяха оръжия и жени с униформи; Джордж и ООП, Найджъл и ИРА.

— Така — рече тя. — Какво става?

— Лабораторията откри следи от стрихнин в пликчето от хероин, което ни даде — заговори той без предисловия. — Сбъркала си си професията, както вече ти казах. Трябвало е да станеш ченге.

Даяна седна в леглото с широко отворени очи.

— Значи той все още е в опасност.

— Възможно е. Сигурно случайно е разкрил игричката на Найджъл с пренасяне на оръжие — Боунстийл млъкна за миг. — Може би ще се наложи да прескоча до теб.

— Защо?

— Ако Крис е в опасност, има вероятност и ти да си. Вие двамата бяхте доста време заедно, за да не му мине през ума на убиеца, че каквото и да е узнал Крис, и ти си в течение.

— Но това е смешно — възрази Даяна. — Той да не би да чете чужди мисли.

— Така си мислиш ти — равнодушно отвърна Боунстийл. — Между другото пуснах мои хора след Чарли У. Може би той ще ни доведе до нещо любопитно.

— Боби, нали му дадох дума…

— Не се безпокой — прекъсна я Боунстийл. — Него няма да го пипам. Нито аз, нито ти сме споменавали пред него, че ще го използваме, нали? Кой знае, може и да извадя късмет. На този етап извадих донякъде. Аз съм почти на крачка да разнищя историята. Малко ми остава, за да се протегна и да й хвана края. Но засега си оставам само с предположенията, с шепа въздух и затова не мога да помръдна. Чувствам се като муха, оплела се в паяжина.

— Знаеш ли какво си мисля — рече Даяна. — Мисля, че ти насилваш нещата. Не можеш да бъдеш обективен… и двамата го знаем. Защо не отстъпиш случая на някой друг. Сигурно е пълно с детективи, които могат…

— Майната им! — извика Боунстийл. — Този случай е единствената причина, поради която съм все още ченге.

— Боби, ти си служител на закона.

— Точно такъв съм.

— Но не можеш да извърташ закона така, че да служи единствено на твоите цели.

— Нека да ти кажа нещо във връзка със закона, Даяна. Той се изопачава всяка минута от деня. Много скоро след като станах ченге, разбрах, че в някои дни законът ти е приятел, в други — най-доброто, което можеш да направиш, е просто много внимателно да го заобиколиш — той се изсмя презрително. — Според теб, как борави със закона твоят приятел Рубънс, а?

За един кратък, безразсъден миг Даяна си помисли, че Боунстийл вероятно знае за Ашли и за това кой е наредил да бъде убит. Тя се задави така, сякаш в устата й все още бе пъхнат гуменият Т-образен наконечник на доктор Гийст.

— Всички тия приятелчета с издути от милиони долари джобове познават закона, Даяна — говореше Боунстийл. — И благодарение на него са стигнали там, където са. Но това все пак са теоретични аргументи. Това, което знам, го знам. Сигурен съм, че е Найджъл. То си е в кръвта му. Той е гаден закоравял тия. Не го е грижа за човека до него.

— Боби, моля те…

— Аз представлявам закона, Даяна. И ще накарам Найджъл да си плати за това, което направи с Марша. Старите приятели не бива да се забравят. И ти го знаеш, нали?

Ами ако Боунстийл греши? Даяна не знаеше в какво и на кого да вярва. Знаеше само, че Боби е подтикван от вътрешен глад, който беше самоунищожителен. Не се съмняваше в пълната му способност да убеди себе си, че Найджъл е виновен, независимо от фактите. Ами ако се окаже прав?

Тя се обади на Тай и се самопокани на гости.

Тай я посрещна на вратата и я прегърна.

— Доволна ли си, че се върна при Найджъл? — попита я Даяна.

— Ами след като Крис вече не е в групата, това няма особено значение за мен — с горчивина отвърна Тай.

— Групата няма да се разпадне.

Но Даяна не беше убедена в това. Дори беше сигурна, че така ще стане и сега Тай го потвърди.

— Найджъл твърди, че всичко ще продължи както досега, но аз го познавам много добре. Той е слабохарактерен. Каквато и творческа искра да е имал някога, тя вече е изгоряла. Прекалено дълго се облягаше на таланта на Крис.

Найджъл беше навън до плувния басейн. Като повечето изселили се от родината си британци той изглежда не можеше да се нарадва, че се е установил да живее на място, където винаги грее слънце. Сега се бе отпуснал в един шезлонг. Силка, който явно току-що му бе приготвил нещо за пиене, остави високата стъклена чаша на масичката до него.

— Силка — извика Тай, — ще приготвиш ли напитка за Даяна?

Той се изправи, сдържан и спокоен; по устните му заигра съвсем лека усмивка.

— „Столичная“ с лед и лимонов сок.

Любимото питие на Рубънс.

— Не — бавно рече Даяна. — Една пина колада ще ме задоволи напълно.

Силка кимна и се упъти към барчето. Очевидно вече знаеше какво да приготви за Тай.

Когато двете се приближиха до Найджъл, той се обърна към тях. Беше без слънчеви очила и присви очи. Не поздрави. Даяна беше сигурна, че той обвинява нея за постъпката на Крис.

— По дяволите! Имаш нахалството да идваш тук!

— Дойдох да се видя с Тай — отвърна Даяна.

— Странни приумици имаш — обърна се той към Тай, — но нито една от тях не ми харесва — Найджъл тръсна глава. — Разкарай я от тук.

— Престани да се държиш като хлапе — студено рече Тай, като го изгледа. — Даяна ще остане тук колкото иска.

— А кой те издържа теб?

— Нали не искаш да си тръгна… отново.

— Силка! — изрева Найджъл. — Направи нещо.

Силка се появи с питиетата и ги подаде на жените.

— Какво искаш да направя?

Найджъл отвори уста да каже нещо, погледна Тай и пак я затвори. Махна с ръка.

— О, иди да си налееш нещо и за себе си или прави каквото искаш.

Силка хвърли поглед към Даяна, преди да се отдалечи.

— Божичко!

Всички се обърнаха по посока на възклицанието.

Найджъл се затича към къщата.

— Какво има? — извика след него Тай.

Ала той вече бе изчезнал зад стъклената врата, оставяйки само белезникавото перде да се вее зад гърба му. След миг Найджъл отново се показа. В лявата си ръка стискаше маузер с къса цев.

Всички насочиха погледи към него. Даяна остави чашата си, без да е отпила от нея, и се затича към Силка. Почувства Тай до себе си.

— Найджъл!

— Това е проклетият койот, Тай!

Той бързо се втурна към задната страна на къщата. Останалите трима го последваха. Зад къщата на площ от около триста метра се простираше екзотична градина, която рязко преминаваше в доста стръмен хълм, част от верига от възвишения, които водеха към Топанга. Хълмът бе обрасъл с къпинови и зелени храсти, които се бореха за място сред гъсти насаждения от източени шумолящи евкалипти и широкостеблени акации.

За части от секундата Найджъл се озова сред храсталаците. Докато се придвижваше напред, той държеше пушката плътно до тялото си. Изглежда имаше останала следа от пътека, защото изненадващо бързо той се изкачи на хълма.

Таис беше начело, докато тичаха подире му. Пътят се оказа труден и когато го настигнаха, по лицата им се стичаха струйки мътна пот и тримата едва си поемаха дъх в жегата.

През дърветата се лееше слънчева светлина и хвърляше петна върху Найджъл, който се бе изправил в края на едно малко сечище. Беше отворил широко очи и душеше с ноздри. В юмрука му маузерът изглеждаше огромен.

Тай понечи да го заговори, но той й махна със свободната си ръка, за да я накара да млъкне.

— Проклетият звяр е точно тук някъде, сигурен съм. Видях го от басейна. Беше се вторачил в мен и ме приканваше да дойда тук — главата му се завъртя така, сякаш без това движение очите му не можеха да се отместят. — Вече цяла седмица ми се мярка, понякога чувам и стъпките му наоколо.

— Сигурно е гладен — обади се Даяна, оглеждайки листака.

Пеперуда прехвръкна, без много да бърза; високо над главите им тъмнокафяви сипки се стрелваха и радостно цвърчаха. Всичко си беше в реда на нещата.

— Не, не — прошепна Найджъл. — Тук нямам котка. Звярът дебне нещо друго.

— Какво например? — попита Даяна.

Найджъл обаче не й отговори, само направи знак на всички да залегнат. А той самият се въртеше живо ту на едната, ту на другата страна, изправен на пръсти.

— Започвам да се чувствам глупаво — каза Даяна и стана. Но Найджъл й зашътка силно да мълчи.

— След като си дошла тук — изсъска той, — ще стоиш мирно, докато открия този звяр.

— Не приемам никакви заповеди от теб — тихо отвърна Даяна.

Найджъл се извъртя и тя видя как очите му святкаха като кремък. Седеше пред нея — източен, мургав, мускулест.

— Ти всъщност за какво си се качила тук? Това е ловен участък.

— Щом ти го казваш, така е. Но твоят койот изобщо не ме интересува. Остави проклетото животно на мира.

— То ме дразни! — изрева Найджъл.

— Ти си знаел, нали?

Той стоеше в сянка, но или слънцето я измести, или вятърът високо горе раздвижи листата, защото внезапно един лъч светлина попадна в очите му и те засвяткаха, докато Найджъл се бе вторачил в нея.

— За какво говориш? — обади се Тай.

Даяна тръсна ръка.

— Говоря за убийство.

— Какви ги плямпаш, да те вземат дяволите? — Найджъл продължаваше да стои клекнал. Маузерът лежеше върху бедрото му.

— Някой се е опитал да убие Крис, когато е бил в Ню Йорк. Хероинът му е бил смесен със стрихнин…

— Ти си се побър…

— Както е станало и с Маги.

— Маги — вметна тихо Силка — е била убита от маниак. На нас ни казаха…

— Знам какво са ви казали — с равен глас рече Даяна. — Полицията е заловила този психопат, но не той е убил Маги.

— Откъде знаеш?

Даяна подмина с мълчание въпроса на Силка. Погледът й бе вторачен в лицето на Найджъл. Беше ли прав Боунстийл по отношение на него? Наоколо въздухът бе замрял и жегата като че ли рикошираше напред-назад и все повече се увеличаваше. Дори повеят на вятъра беше стихнал. И четиримата бяха нашарени от тъмни и светли петна и вдишваха мириса на пръстта.

— Никой от нас не знае какво се е случило с Крис, нали? — рече Тай и огледа едно по едно лицата им.

— И никой не се е опитвал да убива Крис — добави Силка. — Ти нещо сънуваш.

— Тогава може би сънувам, че истинската фамилия на Маги е била Туми и тя е била внучка на Шон Туми?

Найджъл гръмко се изсмя.

— Сега вече съм сигурен, че си слънчасала.

— Млъкни, Найджъл! — скастри го Тай и погледна Даяна. — Истина ли е това?

— Да. Убийството й е било политическо. Възмездие пред вратата на Шон Туми.

— Божичко, Найджъл, знаел ли си…

Ала Тай не успя да довърши. Лявата ръка на Найджъл се раздвижи и цевта на маузера се вдигна по посока на Даяна. Пушката беше с голям калибър и дулото й зейна черно и необятно като нощта.

Даяна отскочи настрана и Найджъл натисна спусъка. Оръжието гръмна и подскочи в ръката му. Даяна чу силен шум зад себе си и почувства от едната си страна как нещо горещо и твърдо я изпръска.

Тя се извърна. Лявото й рамо бе посипано с малки капчици кръв — като мъниста върху кожата й. Не от нейната кръв. В ноздрите я удари зловоние.

Найджъл беше скочил на крака и профуча покрай нея.

— Ах, ти, гадино! — изкрещя той. — Най-сетне те хванах!

[1] Сос, приготвен от сорт червени, люти чушлета. — Б.пр. ↑

[2] Питка, сгъната на две, напълнена с мляно месо, жълто сирене, боб и др. — Б. пр. ↑

[3] Испански остров от групата Балеарски острови. — Б.пр. ↑

Тринадесета глава

Алармата замря някъде в дълбините на лимузината. Звукът беше мек, ясен и наподобяваше звъна на корабен часовник.

Тъмнината, която те пронизваха, беше примесена с мехурчета от светлини подобно на шампанско, вдигнато към светеща лампа.

Климатичната инсталация жужеше едва чуто. Тя наблюдаваше навън смога, високите прашни палми, които се издигаха неподвижни, сякаш времето ги бе замразило в някаква дълга, безкрайна полароидна снимка и илюзията — причинена от тъмно оцветените стъкла, — че те плават между рифовете на нощта, бе изчезнала. Навън — тя знаеше — беше просто един пореден горещ следобед. Вече нощ в Ню Йорк.

— Трийсет минути до вълшебния момент — каза Рубънс.

Той седеше до нея, отпуснат и уверен, облечен в тъмносин смокинг, ушит по поръчка, с бяла копринена риза и кадифена папионка. Имаше вид на човек, който притежава целия свят.

— Как можеш да си толкова спокоен? — изрази недоумение Даяна.

Нея не я свърташе на седалката. Взе цигара от неговата кутия, въртя я известно време между пръстите си като палка, докато я скъса. Ядосана, изтупа от скута си изпадналия тютюн. Прилепналата по тялото й розово–оранжева рокля от „Зандра Роудс“ шумолеше като жива материя при всяко нейно движение. Роклята леко лъщеше, беше рисувана ръчно, с поставени косо тъмносини тънки презрамки, които се спускаха като малки водопади и създаваха впечатлението, че Даяна се е потопила във вода.

Рубънс сложи ръка върху коляното й.

— Няма причина за безпокойство.

— Единствен Бог може да каже такова нещо и то наистина да е вярно.

Тя тръсна глава, отвори чантата си и затърси пудриерата.

Павилионът „Дороти Чандлър“ бе облян от телевизионните лампи и прожектори, които още повече подсилваха собствения му блясък. Тълпата беше огромна и пурпурните кадифени шнурове, ограждащи стълбището, едва я удържаха.

Лимузината бавно спря и шофьорът слезе, за да отвори вратата. Микрофони се завираха в лицата на Даяна и Рубънс, въпроси се сипеха. Светкавици на фотоапарати лумваха със смайващо темпо. Даяна отговаряше на въпросите на Арми Арчърд за филма, но когато той я попита за слуховете по повод на бъдещите й планове, тя просто се засмя с двадесет и четири каратовата си усмивка и без да се пуска от ръката на Рубънс плавно подмина мъжа и продължи към застланите с червена пътека стълби.

— Тук всъщност идва цялостното възнаграждение — отбеляза Рубънс.

Това беше плод на цялата рекламна дейност, включително и на телевизионните дискусии по време на шестседмичната обиколка, която Даяна бе направила заедно с Мариън преди два месеца. Това главоломно пътуване из страната бе хрумване на някакъв терк от студията. Но който и да беше той, Даяна излезе права — като двойка те бяха съвършени. Мариън, обикновено доста сдържан пред камерата, заедно с Даяна до себе си посрещаше с охота блиц интервютата, организирани от американската информационна машина. В резултат, по средата на обиколката им двамата откриха, че рутината, която успяха по някакъв начин да постигнат без никаква предварителна подготовка по време на записа за предаването „Майк Дъглас Шоу“, беше моментален успех — нещо, което можеше да стане само по телевизията. Така че до края ма обиколката, чийто връх беше появата им в „Тазвечерното шоу“ по време на премиерната седмица в Лос Анджелис, те не срещнаха никакви трудности да си откраднат десет минути повече от предоставеното им време.

Зад гърба на Даяна и Рубънс стълбището се изпълваше със знаменитости, които на групи по двама, по трима вървяха все по-бавно и по-бавно заради телевизионните камери, на голямо разстояние едни от други; изкачваха се толкова бавно, сякаш пред тях бе светнал жълт светофар.

Викове и залпове от ръкопляскания избухнаха, когато звездите се появиха и тръгнаха в дълго шествие, по-дълго от сватбено, по-дълго от траурно, което като че ли щеше да се точи до безкрайност. Електрическият ток от прожектора сякаш протече през крайниците на Даяна, бавно се стопи в златиста мъгла и тя почувства остро всеки миг, всеки вик, зов, писък, шум, всяко раздвижване и бутане, всеки поглед на обожание. Ала й трябваше известно време, докато разбере, че това плътно струпване на звуци и настървение е отправено в една посока, като фуния, която с широката си част ги поема навътре от най-отдалечената периферия на тълпата и ги съсредоточава до тесния си с големина на топлийка отвор.

Може би едва когато Рубънс и Даяна тръгнаха между преградите от кадифени вериги и Даяна се озова сред ураган от вдигнати ръце, висящи обективи на камери и обърнати нагоре лица с издадени полуотворени устни, тя осъзна, че виковете бяха за нея. Наградата на нюйоркските филмови критици и „Златните глобуси“ изглеждаха прелюдия към точно този миг.

Рубънс наведе глава, когато някой размаха ръка, за да подаде тефтерче за автографи, хвана Даяна през кръста и я отдалечи.

Чуха се обидени викове, настъпи истински водовъртеж от хора, който заплашваше да я повлече. Прожектори се завъртяха и тя чу гласа на Арми Арчърд, който продължаваше репортажа си, да се извисява над кипящото множество.

Даяна тръгна да върви с чувството, че е дърпана от две страни, със съзнанието, че не трябва да спира, че тази необуздана тълпа не е безопасно място. Спомни си за онова нещастно момиче, което едва не бе стъпкано от тълпата, преследваща лимузината на „Хартбийтс“ в Сан Франциско. В същото време, обаче й се искаше този момент да не свършва, това масово обожание да не отминава тъй бързо.

Затова тя се противопоставяше на бързането на Рубънс дотолкова, че да се задържи още малко край тълпата, която протягаше ръце, за да я докосне, да разговаря с нея, да я целуне; вероятно разкошната й усмивка, отправена към тях, беше достатъчна, за да ги удържи да не се втурнат през огражденията. Някой се изтръгна от множеството, падна, изправи се и тръгна след нея.

Когато двамата с Рубънс наближиха стъклените врати на кинотеатъра, блъсканицата стана още по-голяма. С онази обща сигурност, която обикновено обхваща сбраните на едно място хора, тълпата знаеше, че това е последната им възможност да са близо до нея и те изведнъж се втурнаха напред като приливна вълна.

Една ръка се протегна към Даяна, дръпна я и за малко да я повали на земята. Рубънс я хвана и я издърпа настрани. Разнесоха се подсвирквания, чу се и пронизителният вой на полицейска сирена.

Полицаи си запроправяха път сред навалицата, разбутваха хората настрани и се придвижваха с прегърбени рамене и извадени палки. Те се вклиниха между хората и ги разпръсваха наляво и надясно. Някой извика от болка или от копнеж. След малко първият от полицаите застигна Рубънс и Даяна и ги избута навътре през портала.

Зад тях се промъкна още един полицай и двамата застанаха от двете им страни. Другите полицаи останаха навън и заеха места на горната площадка на стълбите. По улицата прииждаха още полицейски коли с пуснати сирени; фарове проблясваха, един затворнически фургон зави от ъгъла.

— Добре ли сте, госпожице Уитни? — попита един от полицаите. Беше млад човек, с руса коса, наситено сини очи и широки рамене.

— Да, струва ми се — отвърна тя.

Задната врата на фургона се отвори.

— А вие, господин Рубънс?

Полицаи се изсипаха от колата като сол от пробит пакет. Но тъй като Даяна вече не беше на стълбите, тълпата се бе отдръпнала и блъсканицата бе престанала.

— Да, да — досаден отвърна Рубънс; той плъзна длани по смокинга и надолу по панталоните си. — Но къде бяхте досега, по дяволите!

— Нашите извинения — рече полицаят, без да влага смисъл в думите си. Тонът му говореше: „Абе, ако не беше толкова важен, така щях да ти кажа да си гледаш проклетата работа!“ — Пристигнахме веднага, но никой не е очаквал подобно нещо — той махна неопределено във въздуха. — В смисъл, че тук не е Ню Йорк — полицаят се отдели от вратата, изваждайки от кобура на кръста си бележник; в ръката му щракна химикалка. — Извинете, госпожице Уитни… бихте ли… — и й поднесе тефтерчето.

Даяна се усмихна и му даде автограф.

— Не се безпокойте, сержант — рече тя все тъй усмихната. — Дойдохте точно на време.

В този момент той беше готов да се хвърли в огъня, само да му каже.

— Дали ще е възможно да се навъртате наоколо към края на церемонията и да ни осигурите ескорт до вкъщи?

— Ей, Майк — извика го другият полицай, — не знам дали…

— Питай по телефона — отвърна русокосият, без да се обръща; после с по-тих глас добави: — С най-голямо удоволствие, госпожице Уитни — взе тефтерчето и писалката от ръцете й. — Просто се огледайте за нас като излезете.

— Благодаря, Майкъл. Господин Рубънс и аз ще ви бъдем много признателни — тя особено наблегна на „аз“ и останалите думи почти не се чуха. Обърна се и хвана Рубънс под ръка.

— Госпожице Уитни?

— Да?

— Желая ви късмет! Ще ви стискаме палци.

— О, благодаря, Майкъл. Много мило от ваша страна.

Лицето му пламна и той се отдалечи.

Даяна и Рубънс минаха през втория ред врати и влязоха във фоайето. Видя го още щом направи първата крачка. Той забързан се приближи. Тъмнокожото му лице с черти на ястреб бе вирнато нагоре. Зле ушитият смокинг му седеше така, сякаш в последния момент го е взел под наем. Косата му беше по-дълга отпреди; смолисточерният й цвят сега бе омекотен от сребристи нишки, а брадата му беше съвсем прошарена. Стори й се, че преди векове го бе изхвърлила от дома си.

— Чаках този момент — рече той.

Гласът му беше същият — с особената метална нотка, от която изреченията му звучаха някак накъсано и несвойствено. Тя беше и един от елементите, която го правеше тъй добър оратор. Нямаше вид, че се чувства удобно в смокинга си. От въртене наляво-надясно и от душащата го яка по врата му се бе отбелязала черта.

— Рубънс, това е Марк Наситър.

Двамата се пренебрегнаха един друг със свирепия израз на заклети врагове.

— Какво искаш? — попита Даяна.

— Просто да те видя отново — по устната му беше полепнало парченце тютюн. — Да видя каква си станала — тъмните му очи бяха хлътнали. — Да видя на какво са те направили.

— Каквато и да съм станала, Марк, то си е от мен самата. Това са мои мечти.

— Сигурна ли си, мила?

Той се захили злобно и се повдигна на пръсти — навик, който беше придобил, за да компенсира ниския си ръст. За пръв път Даяна прозря суровостта в израза на лицето му; в погледа му се четеше неотстъпчивост, която явно винаги се е таила там. Марк отбеляза:

— Значи си сигурна, че в основата на всичко не е хипнотикът Свенгали, който дърпа конците — устните му се изкривиха презрително. — Какво ли е това чувство, което изпитваш, когато спиш с властен наркоман? — Той вдигна ръка, поглади брадата си и за миг я обгърна в шепата си. — Това е всичко, което си постигнала, момичето ми.

Даяна кипна, още преди да види движението на Рубънс.

— Ще ти дам да разбереш, долен мръсник! — ръцете на Рубънс бяха свити в юмруци.

Марк го подкани с пръст.

— Хайде де, охранен котарак. Не ме е страх от теб. От нищо не ме е страх!

Даяна застана между двамата. Гледаше към Марк, но заговори на Рубънс:

— Недей — твърдо рече тя. — Остави на мен.

— Ще го науча аз — Рубънс понечи да мине покрай нея. — Това копеле ще си получи заслуженото от мен!

Даяна му препречи пътя и го погледна в очите.

— Казах ти, че аз ще се разправям с него!

Марк се хилеше саркастично.

— О, точно това е начинът, момичето ми. Даа, даа. Отстоявай нищожното си аз. Докато можеш. Кой го е грижа, че това е само илюзия. Той ще ти позволи да спечелиш тази битка, защото не му струва нищо. Ама стигне ли се до война, миличка, той вече те е купил, продал те е и те е увил като пакет шунка. И най-забавното е… ама чак крещящо забавното е, че ти дори няма да го разбереш, дока го войската не тръгне на нов, още по-голям поход и те остави далеч зад гърба си.

— Значи си толкова уверен в себе си, така ли?

Марк се изсмя подигравателно.

— Разбира се. Затова не ми се налага да целувам властни задници.

— О, да — продължи Даяна. — Дори виждам сцената между теб и хората от „Кълъмбия“ — тя не сваляше очи от него. — Убедена съм с каква радост са те отрязали, когато си риел земята, за да получиш допълнителни единайсет милиона и да завършиш „Небесен огън“, след като си надхвърлил бюджета.

Рубънс се изсмя, като видя израза на Марк.

— Ти ме отвращаваш — рече Марк и се обърна да си върви.

— Толкова ли бързо приключи с нас? — с меден глас го попита Даяна. — Мислех, че досега само загряваше.

— Видях каквото ми трябваше — свирепо отвърна Марк. — Дори повече от необходимото. Затова дойдох.

Тя се пресегна, хвана го здраво за ръката и го обърна към себе си.

— О, не, момчето ми, не мисли, че ще се измъкнеш с това — Марк се опита да се отскубне, но тя го стисна още по-здраво. — Ще ти кажа защо си дошъл тук. За да си получиш „Оскар“-а. Ти, който не целуваш властни задници. Е, тази вечер, Марк, властта е тук и знаеш ли какво? Ти си тук точно като всички останали.

— Когато спечеля — изскърца той със зъби, — ще си кажа думата. Само това искам.

Даяна тръсна глава и медената й коса погали бузите й. Тя се засмя:

— Ако имаше поне малко воля, щеше да стоиш настрана като Брандо или Уди. Но нямаш. Прекалено си слабохарактерен. Липсва ти дори смелостта да се погледнеш какъв си всъщност — Даяна го пусна с отвращение. — Ти можеш само да спориш, да дигаш пара и да гледаш гневно в глуха доба. Но когато се наложи да направиш нещо, няма да хванеш оръжието и да стреляш. Ти не си аутсайдер. Играеше си на отхвърлен от закона и нищо повече. Погледни истината в очите, Марк. Ти си едно дете и такъв ще си останеш.

Ръцете на Марк бяха свити в юмруци, ъгълчетата на устата му — побелели от напрежение.

— Всичко наред ли е, госпожице Уитни?

Даяна обърна леко глава и видя русокосия полицай зад гърба си. Той беше напуснал поста си и бе влязъл във фоайето.

— Наред е…

Но полицаят дори не дочака отговора й. Той спря пред Марк и го потупа с показалец по гърдите, сякаш го проверяваше дали е жив. Другата му ръка лежеше върху кобура на пистолета.

— Май досаждаш на дамата, момче, и те съветвам да престанеш — той побутна Марк леко по гърдите. — Тръгвай — подкани го. — Изчезвай от тук!

Този път го бутна силно и Марк политна крачка назад, преди да се обърне и да се загуби в тълпата. Русокосият полицай попита Даяна:

— Мога ли да съм ви полезен с още нещо, госпожице Уитни? — и докосна леко ръба на шапката си.

— Няма с какво повече, Майкъл — тихо отвърна тя. — Благодаря ти много.

— Няма защо — полицаят се върна обратно при колегата си.

— Какво става? — обърна се Даяна към Рубънс, когато влязоха в салона. — Езика си ли глътна?

— Не знам — рече Рубънс. — Малко съм замаян.

Тя беше напълно подготвена за момента, в който щяха да извикат името й. Рубънс беше сигурен, че това ще стане.

Имаше един период, когато в нея тихомълком пропълзяваше заплашителен страх, просмукваше се в съзнанието й вледеняваше ръцете. Тогава изпитваше чувството, че отново е дете и знае, просто знае, че няма нищо, което да се крие в ъгъла, където бяха струпани дрехите и нощем вратата стоеше открехната; нито в тъмното, където дъждът потропваше по перваза на прозореца като самотни сълзи и яркият неонов блясък на светкавицата, откроена за миг в небето, и гърмежът, който тътнеше като вълни, блъскащи се в скалист бряг и дрънчеше в прозорците, докато раздираше небето на две.

— … всички тия шеги. Номинациите за „Най-добра актриса в игрален филм“ са…

Ала в онзи период знанието като че ли не беше от полза, защото нещо друго обсебваше съзнанието й. То се промъкваше, когато Даяна не гледаше, сграбчваше я със стоманени нокти, взимайки надмощие и се смееше истерично на рационалния свят.

— … Даяна Уитни за „Хедър Дюел“…

Сега тя седи върху завивките на леглото с кръстосани крака и настръхнала кожа; нощницата й е събрана около бедрата, а тя си гризе ноктите, загледана в онзи черен ъгъл, сякаш е дупка и усеща как я избива студена пот.

— … за „Властта“, която…

И тя си мисли, че е напълно подготвена да види каквото и да изскочи от онова тъмно място.

— … но тогава Джоди Фостър е само деветнайсета — смях. — А ето и най-важния плик. Сали, ще бъдеш ли така любезна?

Това е само страх, мислеше си тя, който може да затъмни мъжкото съзнание.

— … е по-лесно да отваряш пликове, нали? А, готово. Наградата печели… Даяна Уитни — викове и ръкопляскания почти заглушиха останалото — … за „Хедър Дюел“!

Тогава тя се запита: „Какво да им кажа сега? След като ме избраха, след като извикаха името ми, след като другите четирима номинирани, които едва прикриват разочарованието си пред камерите и които после, от утре, всеки ден, докато новината се изтърка, ще шепнат възмущението и завистта си на всекиго, който даде ухо. Имам ли какво да кажа на това множество, на този град, на света?“

Музиката от филма изпълваше кинотеатъра, докато Даяна изкачваше плексигласовите стълби за сцената, съпроводена от надигащи се ръкопляскания, които кънтяха в ушите й; ярката светлина блестеше в очите й. Със секнал дъх тя тръгна по тесния подиум, където я чакаха Сали и Боб — колко чужди й се сториха сега! — и усмихнати й махаха. Върху висока, тънка постановка — златната статуетка.

Тишина. И насред тишината — шумолене, сякаш беше сама в поле, пълно с насекоми, в безкраен сънлив летен следобед.

Даяна вдигна поглед към публиката, без да го насочва към никого конкретно.

— Бях намислила много неща да кажа в момент като този. Тогава ги смятах за важни неща. Но тъй като досега не съм изживявала такъв момент, реших, че каквото и да кажа, няма да е достатъчно. Но няма значение. Нищо, което казвам тук, няма значение. За тази награда — тя хвана статуетката за глезените и я вдигна високо — няма думи. За нея трябват дела. Тя означава повече за мен… не мога да ви кажа. Тя е мечта от толкова дълго време. Благодаря на всички вас: Рубънс, Ясмин, Джордж и особено на теб, Мариън. Благодаря ви, задето доказахте, че този град не е изгубил способността си да сбъдва мечтите.

Домът на Рубънс като че ли все повече и повече се преобразяваше с всеки новопристигнал за тържеството гост. До статуетката на Даяна бяха наредени още шест, между които и „За най-добра второстепенна роля“ на Ясмин, „Най-добър режисьор“ на Мариън и „Най-добър филм“ на Рубънс.

Даяна имаше чувството, че се намира на най-високия планински връх в света, а под нея, върху най-огромния килим на света, се бяха събрали милиони хора, вдигнали озарени от възторг лица и протягащи ръце към нея, докато тя се въртеше ли, въртеше.

Докато Даяна, Рубънс, Ясмин и Мариън стояха в средата на хола, изправени върху плюшените възглавници на дивана в ниската част на стаята, вдигнали високо в ръка „Оскарите“ си, гвардия пияни фотографи изстрелваха снимка след снимка на всеки един от четиримата с апаратите си „Сонар 5Х-70“. Щрак… щрак-щрак. Готовите снимки изпълваха въздуха като пръснати конфети. Даяна намигна на морската сирена на стената.

Тя изпиваше шампанското си за рекордно кратко време. Отдавна никой не бе виждал толкова много „Тетинже Блан дьо Бланк“ на едно място, колкото сега се лееше тук.

Даяна бе останала с роклята си от „Зандра Роудс“, ала Манди, гримьорката от „Рейко“ в Бевърли Хилс, я задържа в банята четирийсет минути. Излезе от там като същинска тигрица. Манди бе използвала цялата горна половина на лицето й така, сякаш беше платно за рисуване. Цветовете на грима преливаха от матово седефенобяло и блестящо златно до тъмно червеникавокафяво с нюанси на крещящо зелено. Беше подчертала хоризонталните линии, за да уголеми очите на Даяна, придавайки удивителното впечатление, че те продължават чак до черепа й.

Местата под и над оцветените в бяло очни ябълки, бяха изпълнени и подчертани с по-тъмен цвят; блясъкът бе положен пестеливо само върху най-изпъкналите части на лицето — върховете на скулите и възглавничките непосредствено над веждите, които сега се извиваха настрани и нагоре до гъстия венец на косата.

Манди беше свалила диамантената диадема, която бе придържала косата на Даяна назад от лицето по време на церемонията. Този път я среса настрани и нагоре подобно на грива на лъв.

Даяна се изправи пред огледалото и завъртя глава наляво-надясно. Докато се оглеждаше на меката розовееща светлина, дълбоко от гърлото й излезе ръмжащ звук. После тя тръсна глава назад и се засмя.

— Иди при гостите — потупа тя Манди по ръката — и се забавлявай.

Сега Даяна запрати чашата си за шампанско в празната камина. Струваше й се, че може да разтвори ръце и да обгърне нощта. Искаше й се да излезе навън и да притисне към гърдите си всички звезди, да почувства студения им неземен плам и да се увери напълно, че единствено тя и само тя е постигнала това.

Хора продължаваха да прииждат с невероятно темпо; никой не си тръгваше. Мъже и жени седяха на дивана, на креслата — по двама-трима заедно; имаше още облегнати на стената, проснати на килима, танцуващи до камината, целуващи се върху тоалетните чинии, изтегнати по леглата, което изпълни Мария с такава враждебност, че накрая тя отвратена вдигна ръце и си отиде. Останалите, които бяха навън, пълзяха по тенис кортовете, мятаха се върху мрежата, падаха в басейна, сумтяха и изхвърляха вода за ужас на делфина, който подскачаше, въртеше се и разпенваше водата, за да ги държи по края на басейна.

Идваха все повече и повече гости. На малки групи или като буен поток те си пробиваха път вътре в къщата с ръце, пълни с подаръци — мезета и бутилки вино. Даяна си мислеше, че познава всички, ала все пак не беше напълно сигурна. В момента нищо нямаше значение, освен нейния „Оскар“, който тя ту слагаше върху полицата над камината, за да може да му се наслаждава през пулсиращата стая, ту го взимаше и го притискаше силно към гърдите си.

В продължение на петнайсет опияняващи минути тя остана да разговаря с един странен на вид мъж, висок и невероятно слаб и мършав. Имаше жълтеникава кожа, черна брада, дълъг орлов нос и очи като въглени. Едва когато се отдалечи, разбра, че е разговаряла с портрета от Ел Греко.

— … напълно.

— Ъ?

— Хайде, мила — тихо каза Ясмин и я хвана през кръста.

— Това е мой празник — леко заваляше думите.

— Знам. Просто искам да говоря с теб за малко — тя се засмя. — След минута можеш отново да се върнеш тук.

Двете излязоха навън. Това им отне година и половина време. Гората от хора се люшкаше насам-натам и никъде нямаше пътечка, по която да минат. Множеството беше течност, а те нямаха перки.

Навън, сред дърветата, тревата и грижливо оформените храсти, хората като че ли бяха по-малко, но вероятно защото имаше повече място, където да се движат. Токчетата им отекваха силно по бетонената настилка около басейна. Подводните светлини, както и високоговорителите, бяха включени, а водната повърхност представляваше променлива дъга от светлини. Никаква разлика от сушата.

Делфинът се въртеше и изхвърляше вода през ноздрите си, гмуркаше се, после се обръщаше по гръб, пореше повърхността на водата и отскачаше високо във въздуха под акомпанимента на буйните ръкопляскания на тълпата от зяпачи. Животното явно се наслаждаваше на вниманието и разбираше природата на гостите, защото повтаряше ли, повтаряше номера си, като с всеки следващ скок увеличаваше височината. Ясмин наблюдаваше изпълненията на делфина с наклонена на една страна глава.

— Какво ли си мисли сега според теб? — зачуди се тя на висок глас. — Смята се, че те са най-интелигентните същества на земята след хората — двете продължиха да вървят. — Или може би в главата им няма нищо, освен мечти — Ясмин се обърна да погледне Даяна. — Сигурно не е лошо, нали? — тя пое дълбоко нощен въздух. — Нищо, освен мечти.

— Тогава тази вечер всички трябва да сме делфини — отбеляза Даяна, поглеждайки към тъмното небе, към светещите звезди и си спомни за желанието си. Двете бяха много близо една до друга.

— Имам нещо да ти казвам — заговори Ясмин и Даяна се обърна с лице към нея.

— Само да не е лошо, Ясмин — рече тя. — Поне тази вечер ми го спести.

Ясмин се усмихна, белите й зъби озариха чувственото й мургаво лице. Очите й никога не бяха изглеждали толкова огромни и влажни.

— Обадиха ми се малко преди да тръгна за церемонията. Потърсих те преди започването, но не те открих в тази блъсканица, а след това… просто нямаше време — тя взе ръцете на Даяна в своите. — Предложиха ми главна роля в новия филм на Скорсезе.

Даяна се вторачи в лицето й.

— Сериозно ли, Ясмин? — тя придърпа жената и я прегърна. — Но това е чудесно! Толкова се радвам за теб.

— Работата е там, че утре трябва да замина за Люцерн за предварителна подготовка. Ще остана там две седмици, преди започването на снимките в Люксембург, Мадрид и Малта.

Даяна изтрезня за миг.

— Утре ли? Но…

— Ще отседна в „Гран Насионал“ в Люцерн. Ще ти се обадя веднага щом се настаня.

— И повече няма да те видя, така ли?

— Как можеш да си помислиш такова нещо — засмя се Ясмин — след всичко, което преживяхме заедно?

Даяна беше на път да се разплаче, без да разбира защо.

— Просто изпитах такова чувство.

Ясмин я погали по врата.

— Не се натъжавай в нощ като тази — рече тя. — Аз ще се върна. А нали и ти скоро ще заминеш за филма с Брандо. Правилно ли съм чула, че отивате в Сингапур?

— Да, в Сингапур.

— Е, за това ще трябва да мислиш сега. Божичко, та това е част от живота!

— Може би ще мога да те включа във филма — обнадеждаващо каза Даяна и се огледа наоколо. — Къде е Рубънс? Сигурна съм, че той ще може да го уреди.

— Даяна…

— Не, не. Няма проблем. Сега мога да получа всичко, което пожелая — тя се засмя и стисна ръката на Ясмин. — Ще бъде чудесно, нали? Ние двете заедно в…

— Даяна, аз заминавам утре сутринта — Ясмин я хвана за рамото. — Искам тази роля.

— Но…

— Искам вече да съм самостоятелна. Не го ли разбираш?

В Даяна се надигна неоправдан глас. Тя отчаяно искаше да владее положението. Нямаше причина Ясмин да не замине, въпреки че Даяна предпочиташе тя да остане. Маги вече я нямаше, сега и Ясмин си отиваше.

— Единственото, което разбирам, е, че ме напускаш.

— Нищо подобно. Аз само…

— О, Ясмин, не заминавай!

Музиката ехтеше все по-силно и по-силно и пулсираше във вените й; стълпотворение от хора се изливаше навън от къщата в бляскавата нощ. Разноцветни светлини замъгляваха очите й и Даяна почувства как спазми като токови удари разтърсват тялото й. Под гладката, изпотена кожа мускулите й подскачаха така, сякаш не можеше да ги контролира.

— Даяна, моля те, не искам да се разделяме по този начин. Нали сме приятелки…

— Върви по дяволите! — извика Даяна. — Можех да ти уредя всичко! Всичко! Господи, ти не знаеш… — Ясмин понечи да я хване за ръката. — Не, не ме докосвай! Махай се!

Даяна тръгна с неуверена крачка да открие Рубънс, но се натъкна на Мариън. Лицето му беше зачервено от алкохола, но погледът му беше ясен. Той хвана Даяна, която почти се препъна в него и щеше да го подмине.

— Ей! Здрасти! — възкликна той. — Боже мой, какво джамборе!

— О, Мариън! — Даяна увисна в ръцете му.

Думите му по някакъв начин пронизаха мъглата в съзнанието й и тя извърна лице от него. Не й ли бяха казали, че забележително направеният й грим няма да се развали от водата? Даяна тръсна глава и гъстата й коса се разпиля по раменете й.

— Тази вечер искам само хубави вести, Мариън, чу ли? — усмихна му се тя.

— Господи! Приличаш на граблива птица — рече той. — Гримът ти е направо невероятен. Дали не могат да направят същия и на мен.

Даяна се засмя и го хвана за ръката.

— О, Мариън. На какво място попаднах! Къде другаде на света може да има такава нощ?

— Нямам представа — той я погледна сериозно. — Какво те е разтревожило така?

— А, нищо. Само дето Ясмин се държи като глупачка. Предложих й роля в новия ми филм, но тя предпочита да замине за друг.

— Да не би да я обвиняваш? Получила е главна роля за сериозен филм. Нима очакваш да я откаже?

— Но помисли само какво й предлагам аз!

— Ти й предлагаш само една възможност да се върти около теб, да бъде втората най-добра…

— Да ми бъде приятелка!

— Виж какво, мила моя — не отстъпваше Мариън, — ако я чувстваш приятелка, то тогава трябва да й желаеш най-доброто.

— О, Мариън, нищо не разбираш!

— Напротив, много добре разбирам. Не мисли, че не виждам какво става с теб. Колкото до този филм… откровено казано, Даяна, никога не бих направил отново такъв филм, дори и да ме уверяват, че ще получа още една награда на „Академията“. Дълго съм мислил за това. Не съм особено горд от тази награда. Ще я взема със себе си в Англия, ще я сложа на полицата на камината в кабинета си и всяка седмица жената, която чисти вкъщи ще идва да й бърше праха. И какъв е смисълът й? Никакъв… Ние дадохме толкова много от себе си за този филм. Той взе огромен данък от всички нас — от теб, от мен, от Ясмин, от Джордж. Нито един от нас не е вече същият човек. Филмът ни промени, беляза ни за цял живот. Ти вече не си същата, дори аз не съм същият.

— Не — възрази Даяна, поклащайки глава. — Не вярвам да го мислиш сериозно. Промяната е в хората край нас. Те ни виждат различни и затова се държат различно.

— Не ставай глупачка! — кипна Мариън. — Не виждаш ли какво става пред очите ти? — „Виждам“, отвърна тя мислено. „Виждам, но, ах, как не искам да го призная.“ — Вземи Джордж. Тази вечер отлетя за Париж. И знаеш ли за къде заминава от там? За Южен Ливан. Един Господ знае как го е уредил, но отива в едно от основните седалища на ООП там. Аз съм почти сигурен, че доста внимателно ще го проучат, но след това — сви рамене Мариън — той ще стане един от тях.

— Джордж да стане терорист в живота?! — изуми се Даяна. — Но той няма качествата за това.

— Напротив — спокойно отвърна Мариън. — Джордж стана много опасен човек.

— Джордж е неуравновесен.

— Тъкмо това го прави опасен.

— Ясмин знае ли?

Мариън сви рамене.

— Аз не съм й казвал. И няма причина да бъде уведомена.

— Той я обичаше.

— Още по-основателна причина да не й каже.

Изведнъж очите на Даяна се изпълниха със сълзи.

— И аз я обичам, Мариън.

Той я притегли към себе си и я целуна по челото.

— Знам, скъпа. Вие сте добри приятелки.

— Не искам тя да заминава — гласът й звучеше като на малко момиченце.

— Сигурен съм, че и тя изпитва същото. И аз заминавам, да знаеш. Нито миг повече не издържам тук. Дори не си спомням всъщност защо дойдох. Знам само, че Англия ми липсва ужасно много.

Даяна целуна Мариън по бузата.

— Искам да я видя. Искам да говоря с нея, преди да замине.

Повече от час тя не спря да търси Ясмин; провери навсякъде, но никъде не я откри.

Беше минало доста време, преди гостите да почнат да се разотиват. Всъщност повечето от тях си тръгнаха с неуверена крачка малко преди да съмне. Някои трябваше да бъдат разтърсвани, за да се събудят, насилствено да изпият силно кафе, за да успеят да стигнат до колите си и да поемат по безлюдните улици на път за домовете си. Въпреки това стана не една катастрофа — сирените заедно с мигащите червени и бели светлини разпръснаха и малкото, което бе останало от нощното спокойствие. Капеше кръв.

Даяна, обаче, и не помисляше за сън. Той й се струваше далечен като смъртта. А адреналинът в нея се лееше като от огромен резервоар, който нямаше свършване.

Къщата беше неузнаваема, но това нямаше значение. Даяна и Рубънс излязоха навън и оставиха интериорът да бъде охраняван от строгия интелектуалец на Ел Греко и от морската сирена с изцъклен поглед, разположила се самодоволно върху блестящата скала. Градината беше още влажна.

Двамата се любиха страстно под палмите, чиито гъвкави корони си шепнеха в свежия ветрец на зората. Небето бе почнало леко да светлее над ниските покриви; на изток в далечината заревото все още не застрашаваше блясъка на звездите. Лунният сърп беше на път да залезе и ту надничаше, ту се скриваше между увисналите палмови листа. Песента на щурците и плисъкът на водата от играещия си в басейна до тях делфин караха Даяна да мечтае, че двамата с Рубънс се намират на пустинен остров, заобиколен единствено от море. Само от море.

Вторият път беше съвсем различно. Той продължаваше да е в нея — влажен, набъбващ. А и самият Рубънс никога не е бил толкова гальовен, толкова нежен, толкова мил. Беше сигурна, че във върховния момент той извика, макар че нищо чудно това да беше шумът от капките пот, които капнаха върху рамото й и го овлажниха, преди да се търкулнат от изпъкналата повърхност и да бъдат попити от пръстта под тях.

Тишина. Само дишането им и звуците на птичките, известяващи изгрева на слънцето.

Даяна заспа на тревата. Смесицата от пот и секрети от любовния им акт бавно засъхваха по кожата й; дългата й гъста коса се бе разпиляла като опашка на полубожество, потъмнялата й от слънцето плът блестеше от живачния цвят на отразената светлина, от прозрачността на зората — същинска картина от Русо.

Докато в увеличаващите се слънчеви петна жужаха мушици, а кацналата върху повдигнатото й коляно златно-зелена пеперуда отлетя с ветреца, Даяна сънуваше, че е отново в Ню Йорк, в едно друго време.

Април е и навсякъде другаде е пролет, а тук, в сивите, стоманени каньони зимата все още не разхлабва ледената си прегръдка. Даяна е обута с високи кафяви ботуши, чиито върхове и пети са оплескани с мръсен и кален сняг. В тях е напъхала избелелите си джинси. Отгоре е облякла старото тъмносиньо късо палто с тъмни пластмасови копчета, украсени с по една котва.

Златистомедената й коса е опъната назад и е вързана на конска опашка. Без грим е. С ръце, пъхнати дълбоко в джобовете, тя върви, прегърбила рамене от силния щипещ вятър. Бузите, и върхът на носа й са зачервени, зъбите й тракат.

Тя върви все на север и вижда как сградите се плъзгат покрай нея като върху конвейерна лента. От време на време поглежда за улични табелки, но не вижда такива. И все не идва ъгъл.

Изведнъж се озовава пред ресторанта и влиза вътре, където е топло. Разпознава облицовката от гледжосани италиански тухли, ниския таван от пресована ламарина. Лъхва я тежката миризма на готвено.

Кръглолики и безмълвни, хората я проследяват с поглед, докато минава покрай масите им, отрупани с ястия и напитки. Тя се поти и трепери, но не смята да разкопчава палтото си.

Отива право на масата в дъното — най-хубавата маса в ресторанта, — която е до прозореца на задната стена. Оттам се виждат изподрасканите калкани на съседните сгради. Мършаво куче рови из купчината зидария, вдигнало крастава лапа.

Човекът на масата се тъпче — огромните месести длани с пръсти като клещи всеки път поднасят към широко отворената уста толкова много храна, че половината от нея изпада обратно в чинията.

Тя стои напълно неподвижна и наблюдава лицето — много бледите очи, червеникавозлатистата коса. Тънките устни са омазнени, по розовите бузи са полепнали трохи хляб.

Даяна извиква име, неговото име и лицето се обръща бавно към нея. В джоба й дясната ръка е обгърнала топлия приклад на пистолет. Показалецът напипва спусъка, тя изважда оръжието и стреля право в потното и мазно лице веднъж, още веднъж и още веднъж.

Нищо не се случва и ужасена тя вижда, че е насочила, с главата напред, златната статуетка към зиналата уста.

Лицето започва гръмко да се смее. Малки пръски мазнина и трохи се разхвърчават от разтеглените устни, от заострените краища на белите, много белите зъби и тя вижда тъмната като пещера отворена уста, огромна като нощта. Пронизителният смях изпълва ресторанта, удря се в ламаринения покрив, отеква в плочките. Тя се обръща и побягва. Ала твърдата, къса длан я застига и обгръща талията й.

— Ето, мила моя — говори с мимика устата и тя открива, че в ръката й е притиснат истински пистолет.

Хваща го, натиска спусъка, без да мисли; пистолетът избухва и отскача. Отскача в ръката й. Ала обезобразеното лице, от което капе кръв и слуз, пред нея не е на Орелио Окейшо, а на Джордж.

И отново се разнася смехът, този път по-силен, по-жесток и тя побягва в нощта, ала разстоянието изобщо не отслабва звука му…

Даяна плачеше на тревата. Високо над нея ярко оперена птичка — вероятно чинка — чивикаше хрипливо и звукът много наподобяваше шумотевицата от снощното празненство или смеха от съня й.

Тя стисна за миг очи, все още полусънена, без всъщност да знае къде се намира. Някъде между Ню Йорк и Лос Анджелис. Сухите й устни се отвориха, тя се изправи до седнало положение и извика:

— Рубънс? — гласът й се чу нисък като шепот.

Даяна потрепери, подгъна крака под себе си и подпря въртящата и се глава между ръцете си. Страхотно главоболие я разкъсваше и тя застена като ранено животно, когато отвори очи в ослепителната светлина. Трябва да стана и да се преместя на сянка, помисли си. Но не помръдна от мястото си. Оох!

— Рубънс?

Тя огледа внимателно всичко наоколо. Високата зелена телена ограда на тенис корта блестеше от пряката слънчева светлина и Даяна отмести поглед от нея. Устата й беше пресъхнала и слепена; беше й трудно да преглъща. Обезводняване, рече си тя и с едно: „О, боже!“ отново обгърна с длани щракащата я глава.

— Е — обади се Рубънс, докато се приближаваше до нея между храстите, — най-сетне се събуди.

— Шшт! — предупреди го тя да млъкне. Гласът му отекна в ушите й като двайсет и един топовен салют.

Той приклекна до нея, метна върху коленете й копринен халат и й подаде чаша с портокалов сок.

— Ето — каза Рубънс по-тихо, — изпий това. Мария току-що го приготви. Върна се, решила да ни даде още една възможност.

— Къде е била? — все още замаяна попита Даяна.

— Дълга история. Хайде — допря той студената чаша до дланта й и сви пръстите й около чашата, — пий. Пуснах два тиленола вътре.

Даяна бавно допря ръба на чашата до устните си и започна да пие. Беше толкова вкусно, че презполови чашата наведнъж, преди да си поеме отново дъх. Погледна Рубънс с присвити от слънцето очи.

— Ти съвсем не изглеждаш махмурлия.

Той се захили.

— Моментално се възстанових — беше облечен в лек ленен костюм.

— Само не ми казвай, че тръгваш толкова рано за офиса.

— Часът е два и половина — отвърна той, — следобед.

— Ама че идиотщина! Исках да се обадя на Ясмин.

— Не посмях да те събудя.

— Да те вземат дяволите, Рубънс! — Даяна отново завря глава между ръцете си.

— Снощи ти се държа отвратително. Тя си тръгна от тук разплакана.

— Ти си я видял, преди да си тръгне? — въпросът беше глупав и Рубънс не благоволи да отговори.

Някъде зад гърба им, отвъд храстите, Даяна чу да хлопва врата на кола — звукът бързо и остро проряза въздуха, както обикновено ставаше по това време на годината. Куче излая няколко пъти и млъкна; чу се и ритмично тупкане на баскетболна топка върху асфалт, удар от попадение в коша, радостен момчешки вик.

Даяна стана и тръгна към басейна. Водата беше студена и бистра. Нямаше го животното да се обръща и да хвърля пръски. Върнали са го в Мърийнленд, помисли си тя и се гмурна в дълбокото.

Студеният шок я съживи, главата й изведнъж затупка. Тя се показа на повърхността, заплува към другия край на басейна и излезе. Вляво от нея бяха пуснати пръскачките и тихо съскаха над зелената тревна площ.

Видя помощника на мексиканския градинар, който подкастряше живия плет, но не направи опит да прикрие голотата си. Обърна се към Рубънс и засенчи с ръка очите си.

— Гледай да не се бавиш дълго в офиса. Да идем да вечеряме на яхтата.

Той тръгна към нея и направи гримаса.

— Съжалявам. Мислех, че съм ти казал вчера. Трябва да замина за Сан Франциско. Ако не приключа сделката с проекта за „Стинсън Бийч“, тазгодишните данъци отиват на кино.

— О, Господи, недей. Нека да не е днес.

Рубънс я целуна.

— Скайлър твърди, че е жизненоважно — погали я по гърба. — Но след два, най-много три дни се връщам и тогава, обещавам ти, ще прекараме един дълъг уикенд на яхтата, става ли?

Той я остави до басейна, под яркото слънце, заобиколена от тихите, плахи звуци на следобеда. Даяна не каза нищо. Стоеше там висока, с кафяв тен и самоуверена, както подобава на атлет.

Без да помръдва, тя се заслуша в шума на лимузината, която потегли по алеята с хрущящ под гумите чакъл и отведе Рубънс от нея. Прииска й се да се затича, да литне над градината и къщата и да го спре по някакъв начин. Но знаеше, че това не е възможно и не направи дори крачка.

Малки капки вода продължаваха да се търкулват от рамото й, по гърба, ханша, задните й половинки, събираха се и като горещи поточета се стичаха между бедрата й. Скоро слънцето ги изсуши напълно и опъна кожата й. Тя се намаза с лосион, както беше обърната към гърба на градинаря, предизвиквайки го мълчаливо да я погледне.

Той обаче не промени положението си; тогава, след като се намаза цялата, Даяна отиде да се излегне в един шезлонг и затвори очи. До слуха й долитаха само звуци, които обаче бяха някак несвързани, всеки сам за себе си, сякаш нямаха нищо общо с нея или с мястото, където се намираше. Тихото свистене на пръскачките продължаваше, но децата, играещи баскетбол, изглежда се бяха прибрали. След малко остана да се чува само вятърът, който се промъкваше между върхарите на палмите.

Затворените й клепачи бяха зачервени от яркото слънце, а развятата й от вятъра коса плющеше като флагче назад от лицето й.

Ръцете й го бяха обгърнали здраво и тя усещаше приятната миризма на изтърканата кожа на якето му, аромата на дългата му коса, смесен може би с лек дъх на одеколон; или, помисли си тя внезапно сепната, просто на самия него след дълги часове на напрегната работа.

Тя я определи не толкова като сексуална, а по-скоро като мъжка миризма. Гърдите й се вдигаха и спускаха при дишането, тя усещаше извивката на приведения му напред гръб и напрежението на гръдния му кош, породено от възбудата и въодушевлението от скоростта. То беше заразително; предаде се и на нея и тя вдигна лице и допря устни до ухото му.

— По-бързо! — изкрещя тя. — По-бързо, Крис!

Той беше дошъл със своя „Харли“ и я беше заварил изтегната до басейна. Прекарал цялата нощ в студиото и нямал никакво желание да остава на спокойствие. Както и тя в същия онзи момент.

Когато заслизаха с бясна скорост към крайбрежните скали на Тихия океан, Даяна отвори очи и видя морската шир, тромава и тъмна в хлътналите бразди между вълните, блестяща като течно злато там, където се отразяваше слънцето. Сърцето й се преобърна и тя закопня за яркосиния бурен Атлантически океан.

Този тук е такова бледо копие, помисли си тя. Няма ги онези буйни вълни… само едно лениво издуване, затъпяло от дългите, скучни години, прекарани тук; спокойствие, което ти действа сънливо, приспивно, хипнотично.

Тя отново затвори очи и се замечта.

Усети как я тегли центробежната сила, когато той зави надясно и пое по Олд Малибу Роуд. Кракът му натисна газта и те политнаха напред като стрела от арбалет.

Вятърът ревеше в ушите й, чорлеше косата й, жулеше голите й ръце. Усети когато Крис излезе от тесен път и отново увеличи скоростта. Отвори очи. Тихоокеанската крайбрежна магистрала представляваше размазано петно, когато тя се обърна да погледне назад; къщите, дърветата, които се виждаха като движещ се нагоре-надолу пъстроцветен контур, върхът на художническа четка. Това беше игра, която тя играеше като дете на задната седалка на колата, когато родителите й я завеждаха в Кейп през лятото.

Напуши я смях и тя силно смушка с колене хълбоците на Крис, сякаш яздеше кон.

— По-бързо! — отново го подкани тя. — Давай! По-бързо!

Последва силен тласък напред, сякаш някаква огромна ръка ги бе блъснала. Изпревариха две коли с такава скорост, като че ли бяха спрели. Килнаха се леко на една страна, когато взимаха дълъг, разлат завой надясно, повтарящ извивката на бреговата линия. В далечината пред тях две полуремаркета се влачеха едва-едва и вертикалните им ауспуси изхвърляха сив дим, като че ли бяха облакосеялки.

— Дръж се, момичето ми!

Думите му, накъсани от свирещия вятър, проехтяха слабо и дрезгаво като от някаква евтина радиоуредба. Постепенно започнаха да се отдалечават от автомобилното движение зад тях — отначало бавно, като ракета, която се мъчи да се освободи от земното притегляне, после по-бързо.

Полетяха с пълна скорост.

Сега светът беше виещ се тунел, в който двамата устремно се носеха. Даяна имаше чувството, че настилката на магистралата е останала зад тях; петната от тъмно и светло профучаваха толкова бързо, че беше невъзможно да се фокусират — все едно бяха станали част от вятъра.

Изведнъж Даяна почувства, че нещо като юмрук се заби в лявата й страна, за да я прекатури. Тя започна да обръща глава. Мотоциклетът се разтърси върху амортисьорите си в момента, в който сянката на превозното средство се изравни с тях. Тя се движеше толкова близо, че закри огромната част от светлината и това се вряза в съзнанието на Даяна, когато Крис изкрещя полуобърнат към нея:

— Проклетото копеле ще вземе да ни очисти така!

Другото беше писък. Счупеното защитно стъкло на мотоциклета изсипа дъжд от остър, черен лед върху лицето на Даяна. Тя почувства тъпа болка високо под дясното си око, която се разля до ухото. Едната й ръка инстинктивно пусна кръста на Крис и закри лицето й. Едновременно с това тя се наклони заплашително надясно. С отчаяни усилия се опита да притисне коленете си по-здраво в хълбоците на Крис, но силният вятър я тласкаше назад.

Даяна почувства болезнено усукване на гръбнака в опашната кост. И подобно на наркоман в първите минути на инжектирането, тя осъзна много неща наведнъж, както примитивният организъм в смъртен страх за живота си започва да разбива всичко от обкръжението на използваеми сегменти.

Пред тях магистралата беше безлюдна до високите задници на тромавите полуремаркета — на около четвърт километър разстояние. Насрещното движение бе слабо, но високата скорост почти не позволяваше… Нещо препречваше видимостта встрани от окото й и тя избърса с пръсти дясната си страна — влажна, гореща и лепкава. С периферното си зрение видя тъмночервения цвят.

От лявата си страна продължаваше да чувства близостта на масивното на вид очертание — черно като нощта. Защитената с каска глава на Крис се надигна и последва друг звук, толкова пронизителен, че Даяна настръхна. Главата на Крис започна да се върти като боулингова топка, търкулната по игрище.

После ударната вълна ги блъсна — те се отдалечиха от тъмното очертание и изхвърчаха над крайпътния банкет. За миг се намериха във въздуха, вибрацията на мотора изчезна, те се носеха съвсем плавно; някак доста безотговорно задните й части се отлепиха от седалката. Веднага след това с оглушителен трясък двамата отново се озоваха на земята и се задрусаха по неравната пръст, от там по тревната площ. Даяна усети тежката миризма на детелина. Изплашена, някаква птица изграчи и бързо отлетя.

Изпъкналото скално образувание беше това, което предизвика завъртането. Предното колело на мотора се блъсна в него под такъв ъгъл, че те минаха право през скалата; дръжките на кормилото направо се отскубнаха от вклещените в тях ръце на Крис. Ударът се оказа прекалено силен за едната ръка, с която Даяна бе обгърнала Крис, и тя бе отхвърлена през глава назад. Приземи се с долната част на гърба, претърколи се, ожулвайки лице в земята и се подпря на едното си коляно.

Когато вдигна глава, Даяна видя как мотоциклетът отново се носи бясно по оживената магистрала. Движеше се косо спрямо движението и насрещните коли заскърцаха и отбиваха встрани в безпорядък от разноцветни ъгли.

Насред магистралата моторът изсвистя и остави след себе си черна димяща гума. До ноздрите на Даяна достигна миризма на изгоряло масло и кръв.

— Крис! — извика тя и се опита да стане.

Ала моторът, все още яхнат от Крис, вече бе стигнал оттатъшния банкет. Блъсна се в една паркирана кола и след като се завъртя, сякаш продължаваше да набира сили, се вряза в прозореца на близката крайбрежна къща. Избълва ярка огнена завеса, последвана от тътен, който като че ли извести края на света. Гъст дим се изви към небето подобно на гарванови крила; някой изпищя, после отново и отново. Движението се задръсти, клаксони свиреха, писъкът не стихваше; огнените езици, със скоростта на светлината, се катереха настървено все по-нагоре и пак тази миризма, тази отвратителна миризма, която изпълваше ноздрите й; едно куче ядеше собствената си опашка. После останаха само писъкът и падащият мрак.

„Мога да се закълна, че вчера

теб видях на улицата.

И ти завидях,

и това беше първата ми грешка…“

Скърцане, дрънчене, тупване.

„Е, може и мираж да е било

тъй като бях потопен в миналото,

просто чаках да изплувам на повърхността

и да започна да руша…“

— … тук. Не, нищо не искам от това. Не и тук.

Тътнене, което не спираше да отеква в катедралата на съзнанието й.

„Промените валят като куршуми.

Удрят, но без болка,

горкият аз, виждам се отново сам.“

— … за бога, кажи на онова черно копеле да изгаси това чудо!

Тишина, хлад и свеж въздух, и един глас тихо, тихо:

— Добре, момче, иди да го слушаш в другия край на коридора…

Сиви паяжини висяха встрани от слънчевата светлина. Мъгла като от песъчинки, просветляване, избеляване, отлепване на пласт след пласт, сякаш марля се сваляше от очите.

— … аяна, как се случи?

И вятърът шибаше, започна клатушкане напред-назад. О, боже, падам! — залитане като при трус, земята, която се надигаше, разтърсващият удар, после булото на метеора, отдалечаващ се от нея, изпращайки тъмночервени и черни сигнали в небето, изпълвайки следобеда с пара. Крис, Крис, о, Крис!

— … койно, спокойно. Всичко е наред.

Тя беше седнала, трепереше и хлипаше на рамото му.

— Докторе?

— В момента това е по-добро от инжекция. А по-късно… — изречението така увисна във въздуха, недовършено.

— Къде се намирам? — прошепна тя. Не е край морето. Мили боже, не там.

— Ти си в болница, Даяна — гласът беше на Боунстийл. Сега го позна.

— Боби?

— Да?

— Боби — тя се притисна в него. — Мотоциклетът. Нещо… той… той… — гласът й беше тънък и остър като оризова хартия.

— Няма нищо — рече той в ухото й. — Ти си вече в безопасност. Добре си.

— А Крис? — пак зашепна тя. — Какво стана с Крис?

Усети го, че се размърда, когато погледна към доктора.

— Крис е мъртъв, Даяна…

— Не! Не е възможно!

Ала разперените гарванови крила още бяха на синьото, синьо небе, пламъците, лумнали веднага след силната ударна вълна на експлозията, продължаваха да ближат лакомо, кислородът бе изсмукан от белите й дробове и писъкът ехтеше отново в съзнанието й. Ужас!

Тя пак се разтрепери.

— Той не може да е…

Но гневът й бе вече преминал и тя говореше тихо, сякаш благославяше. О, Крис, тъкмо беше започнал съвършено нов живот. „Не мога да повярвам. Моето сърце тупти, а твоето — не. Може ли някой да обясни това?“ Тя отново се притисна в Боунстийл, но в сухожилието на рамото му.

— Даяна… — гласът му беше мил, успокояващ, — трябва да знам как се случи това. Бях пуснал човек след вас, но той не успял да настигне тоя „Харли“.

Вкусът на пръст, прах и пясък в устата й, който я задавяше, рамото, ударено в земята и болката, която я разкъсваше, кръвта, която се лееше и почти я заслепяваше, но полезрението оставаше същото, метеорът, който напускаше земята и взимаше надмощие над въздуха, малко преди да отскочи, да се разбие… буум! И пламъците, и несекващият писък. И нейният писък.

Даяна се облегна отново на възглавницата; по лицето й се стичаха сълзи.

— Първо — заговори тя — кажи ми къде се намирам — и го погледна в лицето, в очите.

— В спешното отделение на болницата „Санта Моника“. Имаш няколко повърхностни наранявания, едното от които — най-опасното — е под дясното ти око. Освен това имаш доста ожулвания, натъртени са две ребра и едното рамо. Докторът каза, че то ще продължи да те боли още месец, месец и нещо. Не ти препоръчва никаква гимнастика — Боунстийл се усмихна, ала тя усети, че е напрегнат.

Някъде наблизо иззвъня телефон и някой отиде да го вдигне.

— Казвай, какво се случи?

— Лейтенант, за вас е.

— Сега се връщам — каза й Боунстийл.

Лекарят, млад човек с жълтеникава кожа и буйни мустаци, които го оприличаваха на морски лъв, се доближи и я докосна с пръсти по бузата.

— Имате само два шева. Чувствате ли ги? — и когато Даяна поклати глава, той продължи да ги опипва. — След известно време ще почувствате известна болка. Но това не бива да ви плаши — той хвана единия край на мустаците си и го засука между пръстите си. — Имали сте голям късмет, госпожице Уитни. Няколко милиметра по-наляво и щеше да бъде засегнат нервът — усмихна се. — Всичките ви рентгенови снимки са добри.

Боунстийл затворя телефона и отново седна до Даяна. Изчака докторът да излезе и рече:

— Сега започни отначало.

Даяна му разказа всичко, което си спомняше, докато пак не я лъхна противната миризма; пред очите й изплуваха пърхащите и все по-разперващите се гарванови крила…

— Изчакай малко — предложи й той. — Почини си — когато дишането й се поуспокои, каза: — Значи си почувствала как нещо се е доближило до лявата ти страна, малко преди да се блъснете. Можеш ли да опишеш какво е било? Успя ли да го видиш добре?

— Ами нещо като товарен автомобил или като кола. Но високо.

— В този момент вие сте се движили с бясна скорост. Над сто километра в час. Защитното стъкло се е счупило. При такава скорост то може да се счупи от много неща — например камъче, отхвръкнало от предната кола. По дяволите! — Боунстийл я погледна. — Та онова нещо? Можеш ли да си спомниш нещо друго, дори и най-незначително… Може би просто бегло впечатление?

— Не. Аз… Чакай, помня, че точно след като стъклото се счупи, главата на Крис се замята напред и встрани.

— Обърнал си е главата?

— Не, не. Беше повече, сякаш… не знам, просто така ми се стори, че сякаш нещо друго въртеше главата му, буташе го.

Тя затвори отново очи, повдигна й се. После помисли: „О, боже! Не мога да повярвам, че никога вече няма да го видя.“

— Даяна, няма ли още нещо?

— Не, аз…

Как може да е толкова глупава?

— Да, Крис каза нещо, докато караше…

Наложи й се да се напрегне малко, за да преодолее нарастващата миризма в ноздрите си, чувството за страхотен тласък напред, спрял изведнъж; тишина сред гръмотевична буря.

— Каза така: „Проклетото копеле… ще вземе да ни очисти така.“

Боунстийл беше толкова близо до нея, че тя почувства топлия му дъх в лицето си.

— Кое копеле, Даяна? Кой беше? Найджъл ли?

— Не знам.

— Даяна!

Гласът му прободе главата й като стрела със стоманен връх и тя стисна очи; стомахът й се сви на топка. Започна да хлипа, но не бликнаха сълзи. Стегна се и помисли: „Рубънс, Рубънс, къде си?“

— Достатъчно — чу тя тих глас и разбра, че е докторът.

— Но вижте, ако ключът е в главата й…

— Главата й — прекъсна го спокойно докторът — не е в състояние да издържи на този разпит. Сега тя трябва да почива. Настоявам, лейтенанте.

— Добре, докторе. Добре. Ще ми позволите ли за момент само да й кажа нещо? Няма да й задавам повече въпроси.

— Продължавайте.

Лицето на Боунстийл отново се върна в полезрението й. Забеляза, че е загрижено.

— Съжалявам, че те насилвам — заговори той тихо, — но сега случаят взе да се изяснява. Човекът, който пуснах след Чарли У, най-сетне постигна успех. Заведе ни в един склад. Знаеш ли какво открихме вътре? Двеста и петдесет сандъка с оръжие. Между тях имаше М-15, полуавтомати, шмайзери — очите му трескаво блестяха; приличаше на отвързано ловджийско куче. — Разбра ли сега? Това вече не е предположение. Ние свързахме пратката със следващия курс със самолета на „Харбийтс“.

— Ами Чарли? — Даяна се притесняваше за обещанието, което бе дала на Мейър и Чарли У.

Боунстийл повдигна рамене, смъкна ги и се изхили.

— Не знам. Това беше най-проклетото нещо — че при всички тия ченгета той успя да се изплъзне. Естествено, че нямам и представа къде може да е сега.

Даяна се усмихна леко.

— Благодаря, Боби.

— Сега слушай, Даяна — лицето му отново бе сериозно, — трябва да се върна на мястото на произшествието, ако наистина е било произшествие.

Тя сграбчи ръката му.

— Какво искаш да кажеш?

— Искам да кажа, че вече бе направен един опит да се отнеме животът на Крис. Вероятно тази катастрофа е била подпомогната от някого.

— Лейтенант, не искам да тревожите моята пациентка.

— Вижте, докторе, тази дама има правото да знае как стоят нещата около нея. Ние можем да се окажем в доста сериозно положение.

— Може и да е така. Но ще трябва да ви помоля да напуснете стаята, лейтенант, и то веднага. Това не е от полза за госпожица Уитни.

— Даяна, оставям ти един човек… от моите хора. Андрюс, помниш ли го?

— Да.

— Той е добро момче. Ще остане при тебе, докато се върна, бива ли?

Тя кимна безмълвно и извърна глава настрани — отново я нападнаха спомените за грохота, за стържещия звук на горещ метал в настилката, когато красивият мотоциклет се преобръщаше върху нея и „о, боже, о, Крис. Извинявай.“ И сред всичко това тя чу собствения си глас да вика някъде отдалеч: „По-бързо. Давай, Крис. По-бързо!“

Какво ли беше това? Главата й щракаше от болка и тя си помисли: „Искам да се прибера у дома.“

Лекарят беше крайно против това нейно желание, но не успя да я задържи, и накрая Андрюс я закара вкъщи.

Следобедът преваляше с прочувствено великолепие. Зад гърба си тя чуваше шума от автомобилното движение по 16-та улица; извърна глава и видя блесналия край булевард „Линкълн“ океан. Бели платноходки пореха водите му, забързани към брега със спускащата се светлина. И когато океанът заискри с ослепителен блясък, Даяна отмести поглед от него.

Тя чуваше и звуците на чайките, които постепенно заглъхваха сред монотонния шум на автомобилното движение. Някъде проплака бебе, долетя и испанска реч във вид на кратки, гневни изблици, като бързи комбинации при боксов мач.

Нямаше спомен как е пътувала до вкъщи, нито как Андрюс е отворил вратата. Той сигурно я е внесъл вътре както младоженец булката си, защото когато Даяна отвори очи, видя, че се намира в спалнята.

Само дето Рубънс не лежеше до нея. Тя се обърна на една страна, протегна ръка и погали празното легло. Заплака.

— Госпожице Уитни, мога ли с нещо да…

— Просто ми говори…

Андрюс замълча за миг — може би прехвърляше в ума си теми за разговор.

— Според мен вие излязохте много издръжлива оня ден — заговори най-накрая той.

— Кой оня ден?

— Когато Брафман и аз ви заведохме до Санта Моника, за да се срещнете с лейтенанта.

— А, да — тихо рече тя. — А ти добре ли си?

— Извинете?

— Боби ми каза, че твоят… зет ли беше? Да, зет ти, бил убит.

— Точно така.

— Добре ли си, Пийт?

— Да, мадам. Често навестявам сестра си — Даяна го чу да се доближава по-близо до нея. — Защо не опитате да поспите малко? Лейтенантът ще дойде тук веднага, щом свърши с огледа.

— Много си мил — прошепна тя, унасяйки се в сън.

Даяна не виждаше нищо, не надушваше нищо, не чуваше нищо. Но чувстваше стремително движение. Летеше в каньон, чиито отвесни стени като че ли още повече засилваха скоростта й. Тя се мъчеше да намали темпото, но не успяваше. При всеки опит то сякаш се ускоряваше. Тя следваше някакво очертание и когато в един момент то се обърна, погледът й срещна лъскава зурла с тъп черен нос и ноздри като цепки. Очите бяха вълчи — кръгли и почти чисто златни, само с по една черна вертикална черта в средата.

Щом зърна това лице, Даяна не само че не искаше вече да намали темпото, ами изгаряше от желание да се движи още по-бързо и така препусна напред, сякаш беше изстреляна от дулото на пистолет.

И се събуди. Беше тъмно като в рог. Глуха доба. За миг тя остана да лежи неподвижна, заслушвайки се в разтуптяното си сърце. Затвори очи, ала зад клепките си отново видя страшното вълче лице. И пак ги отвори. Колко бързо тичах, рече си тя, спомняйки си съня. После, в мигновено просветление, в съзнанието и изплуваха думите на Боунстийл. „При такава скорост може да се счупи и от камъче, отхвръкнало от предната кола.“ Но сега вече знаеше, че не беше това. О, боже! Кокалчетата на пръстите й побеляха от стискане. Защо не си спомних по-рано този факт? Пред тях нямаше никакви коли. Единствено огромното тромаво полуремарке на около четвърт километър пред тях, а тя ръчкаше Крис: „По-бързо! Давай, по-бързо!“

Боунстийл е прав — не беше произшествие. И онова високо очертание. Онази кола. Стар сребрист ролс-ройс — колата на Найджъл, която проблесна в огледалцето на мотоциклета миг, преди…

Даяна се надигна в леглото.

— Пийт? — извика тя. — Пийт?

Прехвърли крака от едната страна на леглото и стана. Трябва да каже на Боунстийл какво си е спомнила. Протегна ръка и светна лампата. Застина на място. Вратите на гардероба зееха отворени, чекмеджетата на тоалетната й масичка лежаха преобърнати и сплескани на килима. Както и дрехите й. Роклите й бяха нарязани на ленти с ножици или с дълъг нож, блузите й — срязани в предната част, джинсите и панталоните й — с отрязани крачоли.

Тя запуши с ръка устата си, отстъпвайки крачка назад от ужасяващата гледка. Свивките на коленете й се допряха до леглото и тя бързо се обърна.

Лампата хвърляше кръгло петно светлина върху леглото. Забеляза лека вдлъбнатина отляво на следите от нейното тяло върху матрака, на който бе лежала, а до него — нещо бледо, свито на топка. Без много да мисли, тя се наведе, за да го види по-добре, и я лъхна толкова силна мъжка миризма, че й се повдигна. Все пак трябваше да се увери напълно, и предпазливо вдигна бледата топка.

— Боже мой! — ахна Даяна.

Не можеше да откъсне поглед от собствените си копринени пликчета, натежали и вонящи от петно изстинала сперма.

Втурна се към телефона и проплака. Слушалката бе мъртва в ръката й.

Захвърли я и се обърна. Срещу нея зина черният коридор, сякаш беше живо същество. Тя затършува из дрехите си с изпотени и треперещи ръце и най-накрая успя да намери джинси, останали непокътнати. Нахлузи ги; после откри и памучна фланелка, и бързо облече и нея. Запъти се към коридора. Малко преди да стигне хола, спря. Беше стаила дъх, докато сетивата й търсеха осезаема следа от присъствието на Найджъл — това е само Найджъл!

Тишината беше непоносима. Изглежда от страх сетивата й така се бяха изострили, че сега чуваше хиляди незначителни шумове, които никога преди не й се бяха набивали в ушите — кратко изпукване на дърво, стържене на клонка във вътрешната стена на къщата, жуженето на хладилника в мокрия бар в дъното на обширната гостна.

В този момент, както се бе свила в коридора, и дланите й оставяха потни резки по стената, всички тези малки, глухи звуци се чуваха смразяваща ясни. Във въображението си тя ги виждаше във вид на тъмно лице в сянка, на оръжие в протегната напред ръка, на дебнеща я фигура със стегната мускулатура. Помисли си за топката от бледа коприна, която сквернословно бе оставена да лежи досами тялото й, докато е спяла, и през нея премина силна тръпка. Като че ли самият въздух трепереше от ужас.

Даяна се взря напред в мрака на гостната, сякаш искаше преследвачът й да се появи. Толкова много пространство има в къщата, помисли си тя. Толкова много стаи, за да се скрие човек. Но къде ли е Пийт? Разбираше, че не бива да стои много дълго в това положение. Мускулите й щяха да се схванат. Трябва да стане и да провери всяка стая или да излезе от къщата. Веднага. Да стане и да се втурне навън. Друг избор нямаше.

Но трябваше да се въоръжи, за което беше нужно да отиде в кухнята. Рубънс не държеше никакво оръжие, но в кухнята имаше набор от големи ножове — висяха на стената, близо до поставената на нивото на очите микровълнова фурна. Но нямаше да е лошо първо да провери дали всички телефонни апарати са прекъснати. Най-близкият се намираше в дълбокото чекмедже на коктейлната масичка в ниското ниво на хола.

Тя отново напрегна очи в тъмнината. Нищо. Дълго задържа дъх, за да чува по-добре. Нищо, освен ударите на сърцето й, отекващи във вътрешното й ухо. Започнаха да я лазят тръпки.

Пое дълбоко въздух, вдъхвайки си кураж, после тръгна бързо по коридора и запали всички лампи в хола, на басейна, на тенис кортовете, в огромната градина. Сега изпитваше същата нужда от светлина, каквато изпитваше и от храна и вода. И в това се прокрадваше елемент на оцеляване — примитивният организъм негодуваше срещу решетките на кафеза си, изпълнен с ужас; тъмнината беше равносилна на смърт.

Закръглената морска сирена я наблюдаваше нежно от заобиколената с морска пяна скала, докато Даяна вървеше към дивана в средата на стаята. Задната му част беше с лице към нея, затова тя нямаше поглед към ниското ниво, преди да се е доближила съвсем близо. И тогава подскочи, надавайки лек вик, но бързо възвърна самообладанието си, за да осмисли видяното.

Чекмеджето на коктейлната масичка бе отворено, основата на телефонния апарат бе извадена. Дългият червен кабел бе омотан няколко пъти около врата на полицая Пийт Андрюс. Даяна задържа поглед в лицето му — не можеше да помръдне глава. Бузите и очите му бяха подпухнали като на морската сирена от картината. Между устните му се подаваше част от езика му — подут и кръгъл; от тялото му лъхаше отвратителна миризма, като от дете, неприучено да ползва още гърне.

Даяна усети парене в очите, мястото, където бе ударено лицето й взе да прещраква от болка. Сълзите й бликнаха, но тя се смъмри и сви ръце в юмруци. „Не! — изкрещя тя в себе си. Нищо няма да постигнеш, ако сега вземеш да го оплакваш.“ Мислите й отскочиха към Найджъл, към спомена за онова, което бе сторил на Маги и вероятно на Крис.

Тя заобиколи ниската част на хола и се отправи към кухнята. В съзнанието й ножовете се откроиха като блестящи саби. В кухнята нямаше никой, ала когато запали лампата, от гърдите й отново се изтръгна стон. Празната дървена поставка бе свалена от мястото й на стената. Даяна последователно прерови чекмеджетата и шкафовете, за да открие нещо, което да използва срещу него. Но не откри нищо смъртоносно, освен една шпатула.

Върна се в хола. Морската сирена самодоволно й се присмиваше от сигурното си убежище, а върху полицата над камината двата „Оскар“-а, нейният и на Рубънс, стояха един до друг като две оловни войничета.

Тя забързано отиде до камината и взе своята статуетка. Претегли тежестта й с дясната си ръка. Беше достатъчно тежка, за да причини сериозно нараняване, стига да бъде употребена сила и точно попадение.

Даяна изкачи трите ниски стъпала към стъклените врати на западната стена на гостната. Ленените завеси бяха спуснати. Тя премести златната статуетка в лявата си ръка и с другата отдръпна леко единия край на пердето. То се развя бавно, като от подухнал ветрец, и тя се смрази на място. Не беше възможно да има вятър. Вратата и прозорците бяха затворени. Вгледа се внимателно наоколо и едва тогава осъзна, че треперещата й ръка е причинила слабото накъдряне на леката материя.

Тя предпазливо отдръпна настрани част от пердето и се наведе да надникне навън. В осветената нощ видя част от тенис кортовете, най-отдалечения ляв край на басейна, изпълнен с многоцветни подводни светлини, които хвърляха отражения върху фасадата на бялата дървена решетка пред плажната кабина, а зад нея — самата кабина!

Там имаше телефон на отделна линия. Малцина го знаеха, тъй като Рубънс го използваше само за служебни разговори. Ще имам късмет, стига да мота да стигна до кабината, каза си тя, чувствайки тежестта на статуетката.

Даяна се отмести малко към мястото, където се срещаха двете крила на стъклената врата. Протегна бавно ръка зад пердетата и повдигна малкия метален лост, който заключваше вратата.

Ръката й се спусна надолу и хвана топката на лявото крило. Превъртя го, внимавайки да не вдигне шум, и започна сантиметър по сантиметър да отваря вратата.

Когато я открехна достатъчно, за да се промъкне, тя излезе навън. Нощта шепнеше около нея. Чуваше се тихото пляскане на водата в стените на басейна. Щурците стържеха, а някъде отдалеч долетя приглушеното пърпорене на ауспух, което бавно заглъхна.

Даяна премести статуетката в дясната си ръка и я залюля напред-назад, като махало, за да привикне мускулите си към тежестта и обема й. Какъв смисъл да я мъкне, ако няма да е готова да я използва.

„Добре, рече си тя. Ето това е. Поеми дълбоко въздух и тръгвай.“

Тя се затича надясно от къщата и тъкмо заобиколи плитката част на басейна, когато чу рязък глас.

— Даяна!

Не му обърна внимание и продължи да тича.

— Даяна! — повтори гласът и тя видя раздвижване между дърветата, насочено към нея.

— Даяна, спри!

Силен гърмеж от пистолетен изстрел я закова на място. Стоеше задъхана на не повече от десетина крачки от убежището на плажната кабина. Но знаеше, че ако помръдне, той ще стреля, и този път ще я улучи.

Вдясно от себе си чу прошумоляване и вдигна глава. Видя тъмния огромен силует.

— Силка!

Той тръгна към нея с широки, уверени крачки. Беше облечен с черни джинси и пуловер с висока яка. Подметките на обувките му бяха от суров каучук и не издаваха никакъв шум при ходене. В дясната му ръка се виждаше дългата муцуна на магнум 357.

Усмихна се, докато се приближаваше по тревата и Даяна въздъхна с облекчение.

— Радвам се да те видя — рече тя. — Вече за втори път ми спасяваш живота.

Усмивката му премина в зъбене, зъбенето — в похотлив израз. Той вдигна дулото на пистолета и го допря в цепката между гърдите й. Гласът му беше ясен като камбанен звън.

— Спасих те в Сан Франциско, за да те запазя за този момент. Откакто те държах в ръцете си нея вечер, все мисля за теб, за това, което искам да правя с теб.

Мъжът приближи лице към нея и тя се отдръпна назад — като мишка, изплашена от хипнотизиращото полюшване на главата на пепелянка.

— Аз не…

— Същите мисли имах и докато те наблюдавах как спиш, докато използвах пликчетата ти, за да…

— Това си бил ти?! — смая се тя и понечи да побегне.

Ала той протегна свободната си ръка, стисна Даяна до болка и я обърна с лице към себе си.

Даяна вече не беше в състояние да го гледа в очите — необятни като вселената, прикриващи всичко. Тя затвори очи и изстена леко.

Нещо тихо издрънча и Даяна повдигна клепки.

— А сега — заговори Силка — ще ти пуснем нещо в кръвта, та да се, хм, поусмириш малко — кутийката приличаше на малък ковчег. Той я отвори и Даяна зърна блестящата спринцовка и малкото стъкълце с прозрачната течност. — Нещо — похотливият му израз отново се появи, — което ще оправи настроението ти.

Силка извади спринцовката и започна да я пълни. На Даяна веднага й стана ясно какво съдържа течността — хероин, смесен със стрихнин.

— Господи — възкликна тя; сърцето й се разтуптя силно, цялата се изпълни със страх. — Нима ще го направиш?

— О, разбира се — рече Силка. — Ще го направя.

И тогава единственото, което си помисли Даяна в този момент, беше колко заблуден се оказа Боби във всяко отношение — неговата натрапчива идея за Найджъл го бе подведа към погрешни заключения и сега щеше да причини смъртта й. Инжектира ли я веднъж Силка, отърваване нямаше. Никакъв ангел пазител нямаше да се яви за нея, както се яви за Крис в Ню Йорк. А освен това Силка положително е коригирал дозата.

Той побутна леко буталото на спринцовката и от течността пръснаха няколко капки навън — като сребро проблеснаха в нощта.

— Така — кимна Силка.

Пълната му ръка се раздвижи, върхът на спринцовката, остър и смъртоносен, зае положение да се забие право в меката вътрешна извивка на лакътя й.

В същия момент Даяна вдигна дясната си ръка, която досега бе държала отпусната и неподвижна до тялото си, и заби с всичка сила статуетката в главата на Силка. Той залитна надясно, загубил равновесие, а Даяна се затича към гъстите храсти на градината. С всяка крачка кръстът й отзад я наболяваше, пробождаше я така, сякаш дебелото стоманено пипало на смъртта щеше всеки миг да се забие в нея.

Чу гърмеж и се просна на земята; с пълзене измина оставащите три метра до началото на храстите.

Влезе зад храстите, поизправи се и запъхтяна продължи на колене и ръце да навлиза по-навътре. Отново се разнесе гърмеж. Тя инстинктивно се наведе и само след миг осъзна, че изстрелите идваха от храстите, а не към тях.

Тя се приведе и започна да подтичва на зигзаг в посока към гърмежите. Отмина огромния лигуструм и го видя как се целеше внимателно в клекнало положение. Сигурно чу приближаването й, но не наруши концентрацията си. Изстреля още един куршум и тогава тя отиде до него.

— Боби! Да знаеш, той е луд!

— Фанатик е — рече Боунстийл, взирайки се през пролука между листата. Стреля отново, после каза: — Дяволите да го вземат! Опитно копеле е. Много опитно — обърна се към Даяна. — Фанатик е, което е много по-различно. Да, луд е, но в най-коварния смисъл.

Той бързо презареди и отново натисна спусъка.

— Дойдох възможно най-бързо — продължи Боунстийл тихо, като местеше глава насам-натам, за да мерне някъде Силка. — Извадих душата на ония от лабораторията, докато ми дадат резултата. Крис е бил прострелян в лявото слепоочие. Извадихме парченца от куршум 357 от малкото, което бе останало от главата му. Ти си…

— Силка е въоръжен с магнум 357 — прекъсна го Даяна.

— Не ме изненадва… вече.

— Не излезе прав за Найджъл.

— Хайде — подкани я Боунстийл и я хвана за ръката, — да се придвижваме. Иначе ще се превърнем в добра мишена.

Той я поведе през храстите напреки на посоката от последните му изстрели. Вървяха приведени. Даяна усещаше острата миризма на кордит и тежкото зловоние на страх. През главата й като светкавици се нижеха сцени от „Хедър Дюел“. Като че ли не чувстваше особена разлика от онова, което бе изпитвала тогава, и което изпитваше сега; двете усещания се бяха смесили напълно.

— Искам да ми падне тоя мръсник — прошепна тя. — За всичко, което стори на Маги и на Крис. За цялото нещастие, което донесе.

Боунстийл се протегна и я хвана за ръката.

— А пък аз искам да се махнеш от тук. Положението е много опасно в момента… цялото това място е под заплаха.

— Ако си въобразяваш, че ще си тръгна веднага, значи си…

— Ще правиш това, което ти казвам! — яростно изсъска той и я побутна. — Изчезвай от тук! Ще изям това копеле с парцалите, докато ти…

Експлозията и гримасата му като че ли станаха в един момент. Връщайки се с мислите си назад по-късно разбра, че съвсем не е било така.

Тялото на Боунстийл отскочи към нея и се свлече отгоре й. Тя почувства как сърцето му бие като чук в унисон с нейното.

— Господи! — прошепна Даяна. — Исусе Христе!

Видя болката, изписана по лицето му — в свитите му вежди, в тъмните му очи. Кожата му бе цялата в пот и тя усети как едно влажно петно между тях все повече се увеличава.

— Боби! — извика Даяна. — О, Боби!

В този момент чу храстите да изшумоляват, видя как клонките се накланят към нея и без да се замисля, издърпа 38-калибровия револвер от ръката на Боунстийл. Изплъзна се от неподвижното му тяло и залази в обратна посока. Куршум изсвири отляво. Тя се сепна, промени посоката си и продължи да се движи, подминавайки три ствола и висока папрат.

Обърна се веднъж, видя раздвижване и натисна спусъка. Револверът подскочи в ръката й — силата му я завари неподготвена и тя трябваше да го хване и с другата ръка, за да не го изпусне. Разтреперана продължи да върви. Страхът бе заличил от паметта й всичко, на което я бе учил Жан-Карлос.

По едно време се усети, че плаче и остро се сгълча наум: „Я стига! Стегни се! Иначе като нищо ще умреш. Сега няма никого другиго между теб и него.“

Даяна приклекна зад ствола на една висока палма и се ослуша. Беше много тихо. Изстрелите бяха подплашили птиците и те с писъци бяха излетели, дори щурците бяха спрели да свирят. От друга страна обаче, изстрелите лесно можеха да бъдат сбъркани с пукот от ауспух на кола. Така че, не можеше да се надява на помощ от съседи.

Тя чувстваше как бие сърцето й, как плътно я обгръща зловонието на страха. И си каза: „Най-сетне получи това, което искаше; постигна онова, което преди много години отиде за първи път да търсиш при Бейба.“

Отмести с милиметър лицето си от ствола на дървото и огледа наляво и надясно; бързо се отдръпна, когато един куршум изсвистя край кората на дървото и отлетя в нощта като оса. Даяна вдигна револвера и го стисна с две ръце. Този път беше подготвена и куршумът попадна там, където се бе целила. Стреля още веднъж.

Тишина.

Къде ли е той?

Само върховете на високите прашни палми лениво се поклащаха.

Време е да се раздвижа. Тя стана, направи крачка наляво и един куршум профуча покрай нея, отнасяйки със себе си туфа трева. Бе минал на сантиметри от върха на обувката й. Даяна отново се отдръпна и си помисли: „Господи! Вече съм му в ръцете.“

Почувства се напълно безпомощна и това чувство като че ли изсмука цялата й сила. Не можеше да помръдне от мястото си, а да го чака да се приближи би било самоубийство. Дори с години да бе тренирала с Жан-Карлос, пак не можеше да се надява да надвие мъж с опита и огромната сила на Силка. Някои неща бяха просто извън обсега на действителността.

Обезверена, тя отвори барабана на револвера. Скръцна със зъби. Бяха останали два патрона. Затвори барабана и стисна очи. Главата й бучеше и сълзите й отново потекоха. „Така ли щеше да постъпи Хедър Дюел? — запита се тя. О, Господи, престани да си правиш шеги. Това не е филм.“ Кавалерията дойде и бе повалена.

Боби — замисли се за него. Ами Боби? Ами Крис и Маги? Тях какво ги застигна? Никой не знае какво ще се случи. Дори тя, която е толкова близо до ребуса, не може да подреди кубчетата. Какво остава за някой друг?

Излезе вятър, изсуши потта й и Даяна потрепери. Над нея палмовите листа се полюшваха и кимаха, сякаш искаха да я предупредят.

Къде е сега Хедър? Доколко фалшив образ е тя всъщност? До този момент Даяна беше готова да се обзаложи за всичките си пари, че образът ни най-малко не е фалшив.

Тя не беше чакала да дойде кавалерията. Тя беше последната гара на влака и без нея… Не беше ли това просто някаква фантазия, която всички те помежду си бяха извикали във въображението си? „Ако беше мъж, Даяна можеше, щеше да… Но не съм се родила мъж, гневно си помисли тя. Аз съм това, което съм и този факт не бива да има значение. Но има, Господ да ми е на помощ. Сега разбирам, че има.“

Загледа се отчаяна в пистолета, в ръцете си, пъхнати между повдигнатите й колене. Известно време не се чуваше никакъв шум и сега изведнъж ясно чу шумоленето на крастите — сякаш някакъв нощен хищник я дебнеше оттам. Звукът се приближаваше към нея — в това беше сигурна. Оставаше й много малко време.

Завъртя се на колене и се взря оттатък люспестия ствол на палмата. Но нищо не видя. Силка като че ли бе станал невидим. Това Жан-Карлос не й бе преподавал.

И тогава съзнанието й като че почна да се прояснява, сякаш заплахата от смърт бе превърнала вътрешността на главата й в кристал. Дните се отронваха като листа, седмиците, месеците, и тя се озова отново в онзи странно осветен салон на 3-та улица и чу гласа на Жан-Карлос: „Никога не поверявай живота си на автоматичен пистолет. Може и да направи засечка, когато е горещ.“ Даяна пак погледна към 38-калибровото оръжие в ръката си. Това беше револвер. Имаше нещо за револверите. Но какво беше?

Джакарандите зашепнаха името й и тя вдигна глава. Тънка струйка пот потече мъчително по вдлъбнатината на гърба й. „Господи! — възкликна тя мислено. Той е тук, а аз все още не го виждам. Направо си играе с мен.“

Играе си!

Сепна се и отново заобиколи палмовото дърво. Съзнанието й трескаво работеше, сърцето й биеше като чук. Вече беше наясно. Жан-Карлос й беше казал: „От женска гледна точка ситуациите често изглеждат трудни… привидно са загубени. Но човек никога не бива да се предава.“ И сега видя как я пронизваха очите му, представи си как е избягал от Моро Касъл и болката му, задето е изоставил най-скъпите си близки. „В моменти, в които противникът ти очаква безсилие от твоя страна, ти му излез с хитрост. Ето, дай да ти покажа един трик и ще разбереш защо аз самият използвам само револвери.“

С треперещи ръце и с дъх, свирукащ през полуотворената й уста, Даяна пак отвори барабана. Ето ги — последните два куршума. Сега трябва много внимателно да превърти барабана. Готово! Подаде върха на езика си и навлажни устните си. Вече знаеше какво трябва да прави.

Обърна се и го зачака да се приближи.

Нощта беше много тиха. Вятърът, който се бе надигнал преди малко, почти стихваше. Трябва да беше дошъл откъм океана, защото тя още чувстваше влагата по ръцете и тялото си като слой восък.

Видя, че съвсем близо до нея храстите се размърдаха — по-близо, отколкото очакваше. Прицели се с револвера и бавно натисна спусъка. Чу се силно като удар с чук щракване и нищо повече. Само едно ехо, което отекна от празния патронник като подигравателен смях. Силка не можеше да знае, че Боби презареди оръжието миг преди да бъде прострелян. Дали е броил изстрелите? Щеше да е много изненадана, ако не ги е броил.

Най-сетне той се показа: излезе от високите цветя и храстите в градината като същински Адам и тръгна право към нея — магнумът висеше свободно до тялото му.

Даяна вдигна револвера и отново натисна спусъка. В нощта отекна единствено най-гръмкото щракване в света.

— По дяволите!

Силка отметна глава назад и се разсмя.

— Вече нищо друго не ти остана, миличка — със сериозен глас рече той — освен това — и килна нагоре цевта на пистолета си, без дори да си прави труда да се цели в нея.

И нямаше нужда вече. Сега можеше да си позволи да не бърза. А той, прецени Даяна, беше тъкмо от тези хора. Защото изпитваше удоволствие от подобни неща. Не само професионално, а нещо повече. Много повече от професионалното.

Сега настъпи нейният момент — докато той се приближаваше. Тя беше получила „Оскар“ за изпълнението си в „Хедър Дюел“, но сегашната й роля не можеше да се сравни с онази. Ако не се представи успешно, в порядъка на пет минути ще е мъртва.

Даяна придаде на гласа и израза на лицето си подсилена уплаха. Не й беше особено трудно.

— Недей да правиш това, Силка — заговори тя. — Мога да бъда много добра с теб. Какъв смисъл има да ме убиваш? Не ме ли желаеш вече?

— О, да — рече той и пристъпи напред. — И пак ще те имам. Малко преди да допра магнума до главата и ти пръсна мозъка — устните му се разтеглиха в злобна усмивка. — Положително ще ми достави голямо удоволствие тая работа. Ти ми навлече сума ги неприятности — поклати глава мъжът. — Сега трябва да изоставя всичко това — тази сладка работа, за която ми трябваше дълго време да се подготвя, като използвах парите на групата, за да купувам оръжие, използвах самолета им, за да го прехвърлям в Северна Ирландия — Силка я гледаше с трескав поглед. — Ако Крис не бе толкова загрижен за собственото си благо, той никога нямаше да седне да проверява счетоводните книги и да открие, че дори прищевките на „Хартбийтс“ не могат да покрият всичките липсващи пари. Нямаше и за миг да се усъмни в мен и нямаше да ми се наложи да го убивам. А сега всичко се сведе, и то неминуемо, до тази кървава баня — той сви рамене. — Но аз съм свикнал със смъртта.

Земята като че ли се разтресе под краката му, когато Силка отново пристъпи към Даяна.

— Двамата ми братя бяха такива идеалисти. Отидоха в Северна Ирландия, следвайки пътя на баща ни. След време получих писмо от Дан. „Убиха Нед“, съобщаваше ми той. „Проклетите подбудители го включиха в едно нападение.“ Нед беше едва на седемнайсет години, най-младият от нас. Той и Дан подготвяли акция. „Сега имаме нужда от теб“, допълваше в писмото си Дан… Аз току-що се бях уволнил от флотата. Исках да воювам. Заминах за Белфаст и видях как се отнасят към родината ми. След шест месеца Дан и аз се върнахме в Бостън и организирахме нападение срещу оръжейния склад на Националната гвардия. Прекарахме сандъците с автоматични пистолети М-60 в Мексико и оттам ги прехвърлихме в Ирландия. Дан тръгна с тях, а аз останах тук. В Белфаст се бях запознал с едно тъмнокосо момиче със зелени като изумруд очи. То също работеше върху плана. Мнозина от ИРА пророчески заявиха, че планът няма да се осъществи; момичето, обаче, смяташе, че грешат.

— Това е била сестрата на Найджъл — вметна Даяна.

Безцветните очи на Силка се разшириха.

— Да, тя беше — потвърди той. — Значи знаеш всичко. Планът за незаконното присвояване на оръжие, за пренасянето му… беше нейна идея. Как мрази тя хедонистичния си брат, който печели толкова много пари, а е обърнал гръб на каузата за свободна Ирландия. Тук аз имах много връзки и успях да уредя да присъствам на вечерята на Американската асоциация на производителите на звукозаписна техника. Бях седнал до Бено Кътлър. Той лесно можеше да бъде метнат. С групата беше по-трудно.

Силка се надвеси над Даяна с леко разкрачени крака.

— Всеки един от тях беше опасен по свой начин. Но, от друга страна, всички бяха като деца — отзивчиви на моментни удоволствия. Благодарение на връзките си аз винаги бях добре снабден с дроги. Това им харесваше. Харесваше им и че бях жилав, физически як. Наеха ме и започнаха да ми нареждат какво ли не. И това вътрешно ги гъделичкаше.

Лицето му стана твърдо като гранит, очите му не трепваха.

— В продължение на десет години аз им одирах кожите, без те да разберат. Разбира се, сестрата на Найджъл беше разработила плана за измъкване на парите им до най-малката подробност, но най-забавното беше, че не стана нужда да го спазвам стриктно. Вече толкова много пари се пръскаха за наркотици, без да се осчетоводяват, че не срещах никаква трудност, само трябваше да внимавам. Веднъж обаче Джон ме изненада, та си направи лоша услуга. Очите му бяха замъглени и аз си помислих, че е прекалено дрогиран, за да забележи нещо. Но Джон не беше глупав и малко по-късно ми подметна какво е видял, поиска ми пари и… още нещо, за да си държи устата затворена. Горкият садист Джон…

Силка сви едрите си рамене и стъпи върху един нисък, безупречно подкастрен храст, после продължи:

— Е, при това положение нямах голям избор. Трябваше да се отърва от него. Но много предпазливо, нали разбираш. Много. Не биваше да допусна нито сянка съмнение — той се усмихна. — А беше толкова просто. Джон беше достатъчно силно пристрастен към наркотиците, така че смъртта му причинена от предозиране, нямаше да усъмни никого. Напротив, щеше да е по-подозрително, че нищо не му се случва. Но после, като виждах какво става между самите музиканти, от състава, си рекох: „Боже мой! На по-добър случай не съм се и надявал. Ще ги оставя те да го убият вместо мен.“ Е, разбира се, малко стрихнин в хероина също помогна на Джон да се отправи за последния си концерт на небето — Силка се разсмя гръмко като кучешки лай. — Шибани аматьори. Та нали иначе Джон щеше да подуши миризмата на газ.

Той спря точно пред Даяна.

— Затова сега — гласът му беше пресипнал — ще си получа наградата за всички тези години на предана служба към групата и за свободна Ирландия. Убийството на Маги беше последното ми поръчение от ИРА. Завръщам се в родината си за дълга почивка и с много пари в джоба.

Силка пристъпи крачка напред и Даяна вдигна револвера си. Той беше толкова близо до нея, че нямаше нужда да се прицелва — трябваше само да натисне спусъка. Миг преди да го стори, тя съзря проумение, изписано по лицето му — собствената му смърт се бе отразила в жестоките му, замръзнали очи.

Даяна почувства огромно напрежение, което тръгна от рамото й, по ръката и стигна до тънките кости на дланта й. Малък мускул трепна в показалеца й, когато тя започна да натиска, а не, за бога, да прещраква спусъка.

В съзнанието й една подир друга изплуваха кошмарни картини, които замъглиха огромното тяло на Силка досами нея — домът на Крис, обърнат наопаки, невъобразимото безредие, водещо към изкорубената тон колона, натъпкана е кръв и плът и натрошени кости, които някога са представлявали човешко същество с разум и чувства.

Възглавничката на пръста й чувстваше стопления метал; звънливата пружина на спусъчния механизъм беше в очакване на достатъчен натиск, за да освободи ударника.

Като размазано петно Даяна видя как отсрещното оръжие — огромната ужасяваща дупка в края на дългото тяло на магнума — с удивителна бързина се вдигна нагоре и разбра, че е всяка изминала частица от секундата тя губи предимството, което един миг на уплаха й бе дал.

Болка сгърчи лицето й и почти затвори едното й око, а тялото й се чувстваше така, сякаш току-що бе скочила от прозорец на шестия етаж. Ала отделящият се адреналин измести за миг цялата болка.

Показалецът й помръдна и до ушите й долетя отново пронизителния писък; черни, димящи гуми, оставящи следи по платното на оживената магистрала, и мотоциклетът, който предприе непоколебимото си хлъзгане към забравата. Виждаше се само задната част на каската на Крис и слънчевият лъч, който избухваше като лазер в заоблената й повърхност; и онази миризма. Чайка политна, пискайки, пискайки, докато прозорецът се изви навътре и забълваха огнени кълбета, после гарвановите крила, които се разпериха…

Гърмежът от 38-калибровия револвер беше оглушителен в тясното пространство между двамата. Силка отвърна на изстрела дори след като Даяна натисна спусъка втори път.

Той подскочи веднъж от силния удар отблизо и се изви настрани. Бликна кръв и пръсна по тревата като дъжд. Даяна се бе целила в сърцето и Жан-Карлос щеше да е горд с нея.

Тя се изправи и пристъпи към Силка, проснат на земята, с разперена дясна ръка, леко застъпена от огромния магнум. Лицето му беше безизразно — нямаше и следа от това, че допреди малко беше мислещо същество, изпълнено с омраза, похот и гняв. Безжизнените му очи бяха прозрачни като лещи.

Даяна пусна на земята празния си револвер, обърна се и се затича към мястото, където бе оставила да лежи Боби. Той беше още жив и тя пак го остави и забърза към плажната кабина — токчетата й отекваха силно върху каменната настилка, а после, и върху тухления бордюр покрай басейна.

Когато се обади по телефона, тя излезе и отиде при Боби. Нагласи главата му в скута си и след малко той отвори очи.

— Къде е той? — това беше само шепот.

Даяна доближи лице до неговото, за да я чува по-добре.

— Мъртъв е, Боби. Застрелях го.

Очите му като че ли просветнаха. В далечината се разнесе воят на линейката и полицейските коли.

— Аз просто си вършех работата — каза той. — Може би трябваше да си остана с писането.

Воят, вече станал по-силен, нахлуваше между дърветата на все по-чести вълни.

Кръвта се лееше от Боунстийл като река и Даяна притисна с длани разкъсаната плът. Помисли си за Бейба.

— Стой спокоен, Боби — докосна го тя по рамото. — Почини си малко. Линейката ще дойде всеки момент.

През целия път до „Сидър-Синай“ Даяна седеше в линейката до Боунстийл и държеше ръката му, сякаш силното желание, изразено чрез този човешки контакт — плът до плът, щеше да го запази жив. Лицето му беше бледо, едва различимо под прозрачната пластмасова кислородна маска. И единственото, което тя чуваше сред воя на сирената, беше силното хрипкаво стържене на неравномерното му дишане.

Когато я обхвана ужас от мисълта, че той може и да не издържи, Даяна си представи цветни снимки на залези, където всеки живее щастливо оттам нататък и как тя със силата си на икона предизвиква подобни залези.

Боби остана на операционната маса повече от шест часа и през цялото време тя си шепнеше нещо като молитва, за да разсее опасенията си. Внушаваше си, че това е хубаво, че ако щеше да умре, то щеше да стане веднага.

Тя нито за миг не напусна чакалнята, освен до тоалетната. Не отиде и да хапне. Когато някой й предложеше кафе, тя го изпиваше. Иначе седеше на дивана от изкуствена кожа с цвят на грубо нарисуван залез, забила поглед в побелелите си от стискане ръце.

Първите час и половина минаха неусетно. Ченгетата се влачеха един подир друг и взимаха показанията й. Тя им казваше всичко, на което беше свидетел — премълча само признанията на Боби, свързани с Найджъл, което щеше да навреди само на тях двамата — и след известно време те като че ли се поуспокоиха, като се имаше предвид колко обезпокоени са били, когато са намерили три тела на едно място и едното от тях на детектив — лейтенант от Лосанджелиското полицейско управление. Цивилен детектив, за когото тя предположи, че е колега на Боунстийл я разпита последен, като разкара всички от чакалнята, преди да й донесе купа с ерзац доматена супа с вкус на метал и дъх на прокиснало.

После взе да става все по-мъчително, защото Даяна остана сама със себе си. С безучастен поглед проследи детектива, който тръгна към телефона в коридора. Тя отчаяно искаше Боби да бъде спасен и извикваше във въображението си толкова много предположения, че главата й се замая. Най-накрая се размисли и над филма си и през следващите дълги, мъчителни часове започна да убеждава себе си, че Боби ще оживее, само ако тя повярва в това.

Стана от неудобния диван и застана до прозорците. Те гледаха на запад, към Тихия океан. На 3-та улица имаше задръстване на движението. Някакъв излезе от БМВ-то си и предизвикателно размаха юмрук във въздуха.

Малко по-нататък две малки момичета с все още плоски гърди пресичаха на ролкови кънки уличното платно. Движенията им бяха гъвкави, дългите им копринени коси с лъвско светлокафяв цвят се вееха назад като криле на фея. Държаха се за ръце като деца, отмятаха глави назад и се смееха на хаоса, който предизвикаха сред колите, промушвайки се между тях с такива сложни пируети, че спокойно можеха да конкурират Астер и Роджърс. Подобно на махало, люлеещо се все по-бързо от собствената си инерция, златната двойка съвсем се развилия и, погълната от танца, извършваше една след друга секващи дъха маневри.

Даяна чувстваше, че обича Боби — не като любовник, а като приятел. Но сега си даде сметка, че и той не бе по-малко опасен от Силка; неговата фикс идея му бе попречила да бъде първокласен полицай. При случай той положително би застрелял Найджъл.

Не можеше да определи какво друго чувстваше, освен че вътре в нея се бе появила някаква огромна пукнатина — черна и бездънна като космическото пространство, — която с всеки изминал миг ставаше все по-голяма.

Нещо хлопна в другия край на коридора. Преддверието на болницата бе пълно с репортери и телевизионни оператори. Между нея и тази тълпа стояха само трима униформени полицаи. Детективът, пъхнал ръце в джобовете на сакото си, говореше убедително в щръкналия букет от микрофони пред лицето му. Но той и подчинените му полицаи нямаше да кажат нищо съществено.

Момичетата ги нямаше вече на улицата и върволицата от коли продължи плавния си ход от Ийст Лос Анджелис към Енсино; от включените им радиоапарати се лееха кресливи звуци. Точат се като мляко от стомна, помисли си Даяна. Все едно, че двете момичета никога не се бяха появявали.

Чу се шум от тичащи крака и вратата на операционната зала се отвори. В мига, в който видя да излиза потъналият в пот хирург, Даяна вече знаеше отговора.

— Не издържа. Съжалявам, госпожице Уитни. Направихме всичко възможно — думите му я шибнаха като вятър. — Бяхме трима хирурзи.

Като матадор, излязъл току-що от коридата, и той очевидно е бил твърде изтощен, за да свали оплесканите си с кръв ръкавици. И сега започна да ги сваля. Те издаваха ужасно силен скърцащ звук.

— Ако това може да бъде утеха, трябва да ви кажа, че той докрай се бореше упорито. Много упорито.

— Не — рече Даяна, обърна се и тръгна по облицования със зелени плочки коридор, подминавайки побелелия в лице детектив. — Това вече няма никакво значение.

Четиринадесета глава

Когато Рубънс се прибра у дома, завари я да го чака в коридора. Утринната светлина беше много ярка, а той беше забравил слънчевите си очила в самолета. Затова, когато отвори входната врата, вътре къщата му се стори много тъмна и той спря за миг, докато очите му привикнат с тъмнината.

В първия момент видя само силуета й — висок, строен и някак величествен. Като съвършена скулптурна творба, мина му през ума.

Тогава тя се раздвижи и той долови леката й миризма: почувства особено стягане във врата си, но не можа да си го обясни.

Накрая я видя. Беше облечена с бледожълтеникава памучна рокля с висока яка и изрязана на гърба. Над дясното й рамо надничаше умното, тъжно лице на Елгрековия портрет.

— Чух за случилото се по пътя за аерогарата — каза Рубънс. — Пак тогава чух и за Крис. Сигурно малко съм закъснял — стоеше неподвижен и я оглеждаше от малкото разстояние между тях. Очите му бяха уплашени, сякаш си мислеше, че тя е пострадала заради отсъствието му. — Ти добре ли си?

— Отлично.

— А лицето ти?

— Ще се оправи. След време — гледаше го насмешливо. — Няма ли да се доближиш?

Думите й му прозвучаха като команда, освобождаваща го от плен, и той остави на пода куфара и пътната чанта. Пристъпи напред и я взе в обятията си. От допира му ледът в нея се разтопи, страхът и страстта, които тя отчаяно се опитваше временно да потуши, се изпариха и тя се огъна в ръцете му.

— Всичко свърши — прошепна Рубънс, докато я галеше по косата. — Свърши — ала той беше този, който трепереше.

— Какво ти става, Рубънс? — тя се притискаше в него и усещаше как силата му изтича в нея.

— Мислех, че си мъртва — гласът му прозвуча като особено ехо, от което късите косъмчета в горката част на врата му щръкнаха. — Или обезобразена по някакъв начин.

— Същата съм си — отвърна Даяна, без ни най-малко да си вярва. — Същата, каквато винаги съм била.

Той плъзна поглед през коридора към хола.

— По нищо не личи, че тук е ставало нещо. Все едно, че е било сън или нещо подобно — той я погледна. — Нека тъй да го наречем — лош сън — и притисна устни в нейните, сякаш с този жест щеше да заличи цялата драма, която се е разигравала тук съвсем наскоро. — Къде е Мария?

— В кухнята.

— Стой тук — оживи се той. — Ще ида да й кажа да приготви огромен обяд, който ще занесем на яхтата — усмихна й се. — Не съм забравил обещанието си.

Те вдигнаха платна при хубаво време, но скоро ги обгърна ниска морска мъгла и въпреки че бяха доста близо до брега, Даяна не виждаше никаква суша. Движеха се бавно на югозапад по посока на Сан Диего. Рубънс не й бе казал крайната цел и Даяна и не мислеше да го пита. Нямаше никакъв смисъл. Единствената им цел беше морето; единственото им намерение — да бъдат заедно.

Мария бе надминала себе си. Беше им приготвила пиле със сладко-кисел сос, което, поне според Даяна, имаше вкуса повече на китайско ястие, отколкото мексиканско; и още — царевични питки, питки с пълнеж, салата от домати и ситно нарязан лук, поръсен с олио и босилек. Беше добавила и прясно изпечена френска погача, поръсена обилно със сусам, точно както я обичаше Даяна, и накрая — силно, но сухо италианско вино „Гатинара“.

После тръгнаха по мастика; редуваха се в управлението на яхтата, като си подхвърляха кратки реплики без особена важност. Рубънс слезе в кабината да подремне, оставяйки кормилото в опитните ръце на Даяна. Едва надвечер се появи, облечен с тъмносини памучни панталони, плетена блуза с къси ръкави и износените си еспадрили.

— Ще вечеряме след час — обяви той.

Рубънс закотви яхтата със запалени контролни светлини и двамата слязоха в кабината. По време на вечерята Рубънс каза:

— Имам изненада за теб.

Даяна вдигна поглед и го замести изпитателно по всяка отделна черта на лицето му — тъмните, бездънни очи, волевия орлов нос, изразителната уста — и се запита как е могла да се страхува от този мъж.

— И каква е тя?

Очите му искряха.

— Подарък — отвърна той, жестикулирайки като фокусник, — какъвто ти си пожелаеш.

Даяна, естествено, разбра, че се шегува.

— О, по мой избор? Чакай да помисля. Какво иде кажеш за Тадж Махал?

— Дай ми срок една седмица — напълно сериозно рече Рубънс. — Ако наистина го искаш, имаш го.

— Тадж е малко големичък — каза Даяна. Стори й се, че нещо й се изплъзва. — Нали не се занасяш?

— Не — той поклати глава. — Искам да ти дам онова нещо, което най-много искаш на света. Нещо, което никой друг не може да ти даде. Какво е то?

Какво, наистина, запита се тя зашеметена. Кожени палта, дрехи, бижута. Околосветско пътуване. Помисли си и за ролс „Гранд Корниш“, „Формула 1 Лотус“, самолет „Лиър“. Помисли си за картини: на старите майстори и на модернистите — една Рембранд няма да е лошо или една Пикасо. Много обича и Моне, Какво ли не би дала да притежава една Моне! Но не можеше да изрече нищо от това. Предложението беше прекалено смайващо. „Изборът ми ще трябва да почака, рече си тя. Поне до утре.“ Стори й се, че той се разочарова, когато му го каза, но я разбра.

Тази вечер те се любиха дълго и бавно, като че ли в пълна хармония с лекото поклащане на яхтата. Но докато се унасяше в сън и се намираше на едва забележимата и краткотрайна граница между двата свята, Даяна почувства как тънките като нишки пипала на безпокойството докоснаха сърцето и. Тя се помъчи да потърси източника вътре в себе си, но в това време сънят я обори и тя заспа.

Събуждаше се, както й се стори, от сън в сън. Разхождаше се по улиците на европейски град. Град край море, макар че не можеше да каже кой точно. Слънцето топлеше раменете й, плочките под нея отекваха във внушителните възвишения с цвят на сиена, намиращи се от лявата й страна. Почувства жажда и седна под раирания чадър — оръфан на места и избелял — на едно открито кафене и си поръча кафе „Американо“. Когато обаче отпи от него, то беше толкова солено, че не можеше да се пие. Тя на няколко пъти повика сервитьора, правейки неуспешни опити да привлече вниманието му. Викаше, викаше… И викане я събуди. Или някакъв звук, много наподобяващ викане. Тя лежеше на двойния нар и чакаше да чуе отново тоя звук. Беше сигурна, че ще го чуе. До нея Рубънс спеше. Междувременно се размисли над съня си. Този град. Положително е била там — беше й много познат. Напрегна се. До морето. Трябва да е било Средиземно море. Добре тогава, кой… Неапол! Разбира се! Това беше Неапол. Но тя не е била там от, о, най-малко десет години. Какво беше свързано с Неапол?

После, по кой знае каква причина, се сети за „Митология“ на Булфинч. Навремето едно цяло лято тя жадно я бе чела от кора до кора, свършваше я и почваше отначало. Неапол.

И си спомни. Легендата за една от морските сирени — Партенопа, която толкова обезумяла от мъка, задето не успяла да примами Одисей към неговата гибел, че се хвърлила в морето. Ала вместо да се удави, вълните я изхвърлили на брега на Неапол. Даяна си спомни и за американото, което си беше поръчала в обляното от слънце кафене и колко солено беше то — като морската вода. Тя потрепери.

И точно в този момент чу звука, който я бе събудил — тих вик и идеше сякаш едновременно отвсякъде. Дори и вибрация мина през корпуса на яхтата. Даяна седна на нара и се огледа. Звукът продължи да се чува още дълго време като жална и почти хипнотизираща песен.

Тя стана, облече се с джинси и пуловер с висока яка и излезе на палубата. Съмваше се. Мъглата се бе вдигнала и морето се простираше пред нея докъдето й стигаше погледът във всички посоки. Нямаше никакъв вятър и водната повърхност беше спокойна и гладка като стъкло. Бръчица не набраздяваше вечната й обвивка.

Даяна отиде до оградата на хакборда, облегна се на лакти и пое дълбоко от богатството на въздуха. Това отпрати мисълта й към студен сезон, в който при дишане излизат облачета пара; към кишата в канавките, лепкави и почернели от сажди; към дълги, тъмни улици, гъмжащи от хора с лъскави, намръщени лица и изпълнени с гръмки звуци от радиоприемници и предимно с гласа на Джеймс Браун, който взривяваше нощта; към буренясали дворове; към разрушени сгради, тънещи в боклуци; към струящата пара от уличните шахти.

Във въображението си тя бе извикала подземния свят оттатък реката Стикс, съвсем близо до бар „Занзи“. Черните, лъскави лица с жълти очи и бели зъби се вторачиха в чуждия й външен вид, докато я доведоха към гетото… Спомени от друго време.

Сърцето й заби силно, когато отново чу тихия вопъл от огромната пазва на Тихия океан — имаше чувството, че самото море стене. Бледият мъх по кожата на ръцете й настръхна. И изведнъж всичките й мисли отлетяха като вятъра. Всички, с изключение на една — тя увисна в съзнанието и като блестяща златна сабя, която се въртеше и въртеше в центъра на съзнанието й. „Веднъж опитах, рече си тя и пулсът й се ускори, но тогава бях още дете и вярвах, че магията ще ми помогне. Е, да, но вече съм жена. И имам власт.“

В този момент Рубънс застана до нея; в ръцете си държеше чаши с димящо кафе. Даяна пое едната чаша и жадно отпи, стискайки здраво в пръсти и, длани горещата керамика.

Вече знаеше какво иска да каже на Рубънс, ала гърлото й се схвана и тя трябваше да изчака малко, да си почине, преди да отвори отново уста и със странен, пресипнал глас да заговори:

— Има един човек в Ню Йорк, Познавах го… много отдавна. Той уби мой приятел, човек, когото обичах. Нахълта в апартамента му и го застреля като куче — главата й се замая, стомахът й се сви на топка. Никой не знаеше за това, освен тя. — Той не подозираше, че аз съм там, че го видях какво направи.

Какво й беше казал Боби? Не можеш да забравяш старите си приятели. Не бива да ги забравяш. Никога!

Даяна погледна Рубънс в лицето; продължаваше да долавя звуците на морето, които отново долетяха като невидими вълни — хипнотизиращата песен на морските сирени.

— Това, което се случи с Ашли… — Рубънс я наблюдаваше по много особен начин; очите му бяха твърди и мрачни, изпълнени с живачен гняв. — Нали ме попита какво искам най-много — продължи тя. — Искам същото да се случи и с този човек.

Рубънс я обгърна с ръка и двамата тръгнаха към мостика. Той натисна един бутон и котвата започна да се вдига. Преди да слезе по-долу, се обърна към Даяна:

— Заслушай се. Ще чуеш китовете, които се зоват едни други. Това е една дълга, самотна песен.

После завъртя кормилото и насочи лодката обратно към брега.

Когато се върнаха вкъщи, Даяна каза на Рубънс името на мъжа: Орелио Окейшо. Колко странно прозвуча то в устата й. Не беше изговаряла пълното му име толкова много години. Беше име на същество от друг свят.

Докато Рубънс се запътваше към телефона, тя прекоси хола и разтвори вратата към градината. Басейнът проблясваше в горещия въздух, слънчевите лъчи хвърляха по повърхността му ситни диаманти. „Ако се гмурна там, положително ще си счупя врата.“

Даяна излезе навън и слънцето така я заслепи, че тя се олюля. Стомахът й пак се сви и първата й мисъл беше, че ще повърне. Като замаяна побърза да направи още няколко крачки, за да се хване за металната облегалка на най-близкия шезлонг. Краката й трепереха, по челото и под мишниците я изби пот. „Боже мой, помисли си тя. За този момент копнях, откакто видях Окейшо, надвесен над тялото на Бейба. Исках го мъртъв. Каква омраза ме изпълваше към него, към баща ми, задето умря и ме остави сама с майка ми.“

Тази омраза се бе загнездила като свит юмрук в сърцето на Даяна; беше станала част от нея от толкова дълго време, че тя бе загубила истинското й значение някъде дълбоко в себе си. И тя растеше там, сякаш Даяна я бе оставила да си има свой собствен живот. Сега, в едно мигновение, толкова ненадейно и силно, че чак я замая, тя разбра много ясно колко се е лутала в тази омраза и че с тази последна крачка омразата ще я удави.

За миг се почувства толкова безпомощна, толкова самотна и изплашена, колкото се чувстваше и по време на дългото си заточение при доктор Гийст. И започна да хлипа.

„Глупачка! — сгълча се тя. Защо плачеш? Все още имаш власт. Използвай я!“

— Рубънс! — извика тя и свали ръце от лицето си. — Рубънс!

Скочи и се затича през градината с мисълта: „Той тъкмо вдигаше слушалката, когато аз излязох навън.“

— Рубънс! — отново извика тя. Колко ли време е минало оттогава? — Рубънс!

Когато нахълта в гостната, той тъкмо слагаше слушалката на мястото й.

— Боже мой, не!

Широко отворените й очи се втренчиха в него. Едва си поемаше дъх.

— Даяна, какво…

— Рубънс, направи ли го?

— Току-що разговарях със Скайлър. Той…

— Разговорът с Ню Йорк! — изкрещя тя. — Проведе ли го?

— Тъкмо се канех. Какво?

— Ох, слава богу! — Даяна затвори очи и пое дълбоко дъх.

Рубънс се приближи до нея; тя цялата трепереше. Той я прегърна.

— Скъпа, какво има?

— Не искам да се обаждаш — погледна го в очите.

— Но това е твой подарък. Разбира се, че…

— Просто не се обаждай! — тя съзнателно понижи глас и сложи ръка на гърдите му. — Само това искам.

— Останах с впечатлението, че силно желаеш обратното. Да не би да бъркам?

Даяна отново затвори очи и той усети силната тръпка, която премина през тялото й.

— Не, не бъркаш. Смъртта на Окейшо е нещо, за което се молих цели единайсет години.

— Тогава Остави ме да се обадя. Искам да те направя щастлива. Сега имаш власт, не го ли разбра?

— Точно това е. Имам власт, точно както и ти. Мариън беше прав. Трудното не е да постигнеш власт, а да знаеш какво да правиш с нея, когато я имаш. Мисля, че и Мейър се чувства по същия начин.

— Мейър ли? — погледът му се втвърди. — Ти какво знаеш за него?

— Когато бях в Сан Франциско — погледна го Даяна в лицето, — той дойде при мен.

— Защо не си ми казала досега?

— Не бях сигурна, че ще ме разбереш. Той се безпокои за теб, Рубънс. Смята, че прекалено много си заприличал на него. И е прав.

— А какво те кара да мислиш, че сега ще те разбера?

— Защото сега съм сигурна, че ме обичаш. Не мога да живея повече така, Рубънс. През целия си живот живях с насилие, без всъщност да съм го разбирала. Сега виждам, че аз… ти и аз затъваме все по-дълбоко в нещо като плаващи пясъци, без дори да го осъзнаваме. Аз бях твоята най-благоразположена ученичка, но едва сега си давам сметка каква съм станала. Когато разбрах как постъпи с Ашли, аз си обещах, че никога няма да допусна това да се повтори. Същото обещание дадох и на Мейър. Той е по-умен от теб, поне в моите очи. Той сключи с мен сделка — ще ми помогне да открия кой уби Маги, ако аз опазя теб. Но той ми даде урок. Предлагаше ми насилие и аз го приех. Приех го с охота. Сега разбирам, че ние с теб ще бъдем отхвърлени от обществото до края на дните си в случай, че не спрем до тук; не трябва да има връщане назад. Веднъж, много отдавна, когато се запознах с Орелио Окейшо, исках да стана точно такава — отхвърлена от обществото. И всяко решение, което вземах оттогава до този момент, беше свързано с постигането на тази цел. Сега знам, че вече не го искам. Не бива да го искам. Ашли е мъртъв. Никой от нас двамата не може да направи нищо в случая. Докато бъдещето е нещо друго — очите им се срещнаха в една безкрайна минута. — Аз заминавам — заяви накрая Даяна.

— Къде отиваш?

— Не знам. Някъде. Неапол е хубаво място като начало.

Последва дълго мълчание.

— Искам да дойдеш с мен, Рубънс.

Даяна потърси в очите му някакъв издайнически знак. Едва когато го изрече, тя разбра колко много значеше това за нея. Сърцето й лудо заби. Ами ако той предпочете да остане, какво ще прави тя тогава? Нямаше да отложи заминаването си, в това беше сигурна. Решението й бе дошло от самата й същност и не биваше да го отхвърля; а и не искаше. Ала мисълта да го напусне беше толкова болезнена, че сърцето й със сигурност щеше да се пръсне.

— Да свиквам със страха — това е, което отдавна съм разбрал.

— Сега ме имаш — каза Даяна.

— Не искам да те изгубвам — гласът му бе дрезгав.

— Тогава тръгни с мен — тя взе ръката му и я стисна. — Ще бъде страшно както за мен, така и за теб. Но поне ще знаем, че това е, което искаме и двамата — да почнем отначало.

— Не съм толкова стар за това — усмихна се Рубънс. — Чакай да си приготвя багажа.

— Няма нужда — спря го Даяна. — Хайде направо да тръгваме. Веднага.

— Е, добре де, поне „Оскарите“ да вземем.

— За какво са ни? Те принадлежат на това място, не е ли така? Ще ни чакат, ако някога се върнем.

— Ами къщата?

— Остави я на мексиканците да се грижат за нея. Както досега.

И двамата излязоха през широко отворената врата в горещия слънчев ден, сред шарената сянка. Слязоха по стълбите и тръгнаха по сочната трева. После подметките им захрущяха по чакълестата алея, докато се приближаваха към сребристия мерцедес. Даяна седна зад волана. Рубънс, с ръка върху вратата на колата, се спря за миг и погледна назад, към земята.

После седна до Даяна и тя включи двигателя. Мерцедесът изпусна гърлен рев, докато Даяна правеше обратен завой. След това потегли бързо по дългата, виеща се алея между прашните, шепнещи палми.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.